Справа № 127/12323/22 
Провадження №11-кп/801/117/2026 
Категорія: 55 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 , 
прокурора - ОСОБА_6 , 
обвинуваченого в режимі відеоконференції - ОСОБА_7 ,
захисника в режимі відеоконференції - ОСОБА_8 ,
представників потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянув у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021020220000361, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 09 листопада 2021 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калинівка Вінницької області, з середньою спеціальною освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152, ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України,
у с т а н о в и в :
Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України та призначено покарання:
за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року) у виді одинадцяти років позбавлення волі;
за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 152 КК України у виді десяти років позбавлення волі;
за ч. 1 ст. 3011 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з роботою чи організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк два роки;
за ч. 3 ст. 3011 КК України у виді дванадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з роботою чи організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з роботою чи організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження зараховано у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 29 грудня 2021 року по день набрання вироком законної сили.
Ухвалено початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Продовжено запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж на шістдесят днів, з 03 листопада 2025 року по 01 січня 2026.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України ухвалено після набрання вироком законної сили включити відомості про ОСОБА_7 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходу забезпечення кримінального провадження 
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 триста тисяч гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 триста тисяч гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він:
26 червня 2018 року о 16 годині 29 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , використовуючи свою фізичну перевагу, страх та емоційну невпевненість малолітньої внаслідок погроз застосування ним насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним, вагінальним та анальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 , проти її волі (зґвалтування);
20 липня 2018 року о 16 годині 22 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 проти її волі (зґвалтування);
20 липня 2018 року о 16 годині 25 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування);
26 жовтня 2018 року о 17 годині 22 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 проти її волі (зґвалтування);
26 жовтня 2018 року о 17 годині 28 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування);
04 лютого 2019 року о 18 годині 03 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 проти її волі (зґвалтування);
04 лютого 2019 року о 18 годині 24 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування);
08 березня 2019 року о 15 годині 53 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування);
08 квітня 2019 року о 17 годині 12 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним та вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування);
29 вересня 2020 року о 15 годині 03 хвилини, приїхавши до ОСОБА_12 у невстановлене слідством місце на власному автомобілі марки «Daewoo», моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, на задньому пасажирському сидінні указаного автомобіля, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним та вагінальним проникненням в тіло неповнолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування); 
10 квітня 2021 року о 15 годині 46 хвилин, приїхавши до ОСОБА_12 у невстановлене слідством місце на власному автомобілі марки «Daewoo», моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , діючи повторно, із застосуванням погрози насильства, на задньому пасажирському сидінні указаного автомобіля, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним та вагінальним проникненням в тіло неповнолітньої ОСОБА_12 проти її волі (зґвалтування). 
Крім того, ОСОБА_7 , 10 квітня 2021 року, приїхавши до ОСОБА_12 на власному автомобілі марки «Daewoo», моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що остання не досягла шістнадцятирічного віку, діючи всупереч Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та «Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства», ратифікованої Верховною Радою України 20 червня 2012 року, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на виготовлення відеопродукції порнографічного характеру за участі дитини, а саме ОСОБА_12 , та примушування її до участі у створенні дитячої порнографії, діючи умисно, з метою незаконного виготовлення відео файлів зі сценами дитячої порнографії без мети збуту, з мотивів неповаги до існуючих в суспільстві традицій інтимного спілкування людей та принципів суспільної моралі у сфері статевих стосунків, усвідомлюючи порнографічний зміст твору, а також протиправний, суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи і свідомо бажаючи настання наслідків його вчинення, примусив неповнолітню ОСОБА_12 до участі у створенні дитячої порнографії та, використовуючи невстановлений слідством технічний засіб, виготовив 1 об`єкт у вигляді відео файлу, який відповідно до висновку судово-мистецтвознавчої експертизи від 17 січня 2022 року № СЕ-19/102-22/82-МЗ містить порнографічний зміст та ознаки дитячої порнографії.
Крім того, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є неповнолітніми, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на зберігання, інше переміщення дитячої порнографії, з мотивів неповаги до існуючих в суспільстві традицій інтимного спілкування людей та принципів суспільної моралі у сфері статевих стосунків, з метою незаконного зберігання відео файлів зі сценами дитячої порнографії, діючи умисно, перемістив, точних часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, зі свого мобільного телефону «Xiaomi», моделі М1804С3СG, ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 та невстановленого слідством технічного засобу, за допомогою яких попередньо виготовив зазначену продукцію, на свій ноутбук марки «ASUS», моделі «Х52N», серійний номер ААNOCH001429416, 38 об`єктів дитячої порнографії для особистого перегляду без мети збуту чи розповсюдження та зберігав їх з 26 червня 2018 року до моменту їх вилучення працівниками поліції 09 листопада 2021 року в ході обшуку за місцем його фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до висновку судово-мистецтвознавчої експертизи від 17 січня 2022 року № СЕ-19/102-22/82-МЗ указані 38 об`єктів у вигляді фото-, відео файлів містять сцени сексуального характеру між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , сюжетна лінія побудована виключно на сексуальних стосунках людей, відсутня художня, наукова та учбова цінність створених матеріалів, головним предметом є геніталії та їх взаємодія, а не персонажі, використання крупного плану, прямих ракурсів зйомки, акцентуація уваги на статевих органах, будь-яке зображення дитини або особи яка виглядає як дитина, що здійснює реальні або змодельовані відверто сексуальні дії, або будь-яке зображення статевих органів дитини, та відноситься до дитячої порнографії.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано:
по епізоду вчиненому 26 червня 2018 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як зґвалтування, тобто статеві зносини з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене стосовно малолітньої;
по епізоду вчиненому 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітньої, повторно;
по епізоду вчиненому 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітньої, повторно;
по епізоду вчиненому 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону №2295-VI від 01 червня 2010 року), як задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітньої, повторно;
по епізоду вчиненому 26 жовтня 2018 щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як зґвалтування, тобто статеві зносини з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене стосовно малолітньої, повторно;
по епізоду вчиненому 04 лютого 2019 року щодо ОСОБА_13 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;
по епізоду вчиненому 04 лютого 2019 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;
по епізоду вчиненому 08 березня 2019 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;
по епізоду вчиненому 08 квітня 2019 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;
по епізоду вчиненому 29 вересня 2020 року щодо ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи, вчинені щодо неповнолітньої особи, вчинене повторно;
по епізоду вчиненому 10 квітня 2021 року щодо ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи, вчинені щодо неповнолітньої особи, вчинене повторно;
за ч. 1 ст. 3011 КК України, як умисне зберігання, інше переміщення дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження;
за ч. 3 ст. 3011 КК України, як виготовлення дитячої порнографії, примушування неповнолітньої до участі у створенні дитячої порнографії.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність винуватості обвинуваченого, просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152 (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України та призначити покарання:
за ч. 3 ст. 152 КК України у виді десяти років позбавлення волі;
за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі;
за ч. 1 ст. 3011 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк два роки;
за ч. 3 ст. 3011 КК України у виді дванадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.
В решті вирок залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
місцевий суд безпідставно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 153 КК України, не урахувавши правову позицію Об`єднаної палати ККС ВС, викладену у справі № 562/1629/17 від 07 грудня 2020 року;
ухвалюючи вирок, суд вийшов за межі висунуто обвинувачення та збільшив обсяг обвинувачення щодо ОСОБА_7 ;
суд не конкретизував правову заборону при призначенні додаткового покарання.
В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції зробив невірний висновок щодо моменту, з якого ОСОБА_7 набув статус підозрюваного у цьому провадженні, що має наслідком ухвалення незаконного судового рішення та безпідставну відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України; 
суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про допит у якості свідків слідчого та понятих, які проводили обшук за місцем проживання обвинуваченого, чим порушив принцип змагальності та диспозитивності судового процесу;
протокол обшуку від 09 листопада 2021 року та ряд інших доказів, які є похідними від нього, є недопустимим доказами у справі, оскільки жодної правової підстави для проведення невідкладного обшуку не було, відтак обшук проведений незаконно, свавільно, з грубим порушенням прав громадян на повагу до їх приватного та сімейного життя;
показання потерпілої ОСОБА_12 , надані під час допиту в режимі відеоконференції, зводяться до загальних фраз, які не конкретизують елементи обвинувачення, викладені в обвинувальному акті;
відмовивши у повторному допиті потерпілої ОСОБА_12 після зміни обвинувачення прокурором, суд порушив норми КПК України щодо дотримання права на захист обвинуваченого та перехресний допит;
суд дійшов помилкового висновку про недоцільність допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 , чим порушив право на захист обвинуваченого та перехресний допит; 
судом належним чином не встановлена та не доведена кваліфікуюча ознака як погроза застосування насильства;
оскаржуваний вирок ухвалено незаконним складом суду, якому був заявлений умотивований відвід.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження.
Доводи указаної апеляційної скарги аналогічні доводам, наведеним у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 .
У запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілої ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_10 указує на необґрунтованість апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, просить залишити їх без задоволення. Щодо апеляційної скарги прокурора покладалась на розсуд суду.
У запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілої ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_9 указує на їх необґрунтованість, просить залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, з підстав викладених у ній, просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_8 , указав, що вирок суду в частині встановлених фактичних обставин справи та доведення винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні є законним та обґрунтованим.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги з доповненням сторони захисту, з підстав викладених у них, просили їх задовольнити. Заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Представник потерпілої ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_10 заперечила проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту. Щодо апеляційної скарги прокурора поклалась на розсуд суду.
Представник потерпілої ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_9 заперечила проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту. Щодо апеляційної скарги прокурора поклалась на розсуд суду.
Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх законний представник ОСОБА_14 будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційних скарг в судове засідання не з`явились, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подали.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.
Мотиви суду
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг з доповненнями, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо клопотання про повторне дослідження доказів

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на неповне дослідження доказів у справі та їх неправильну оцінку місцевим судом, просив:
допитати у якості свідків слідчого Калинівського відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_15 , понятих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , експерта Вінницького НДЕКЦ МВС ОСОБА_18 ;
повторно допитати потерпілу ОСОБА_12 ;
витребувати з Калинівського районного суду Вінницької області матеріали провадження за наслідками розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про надання дозволу на обшук (справа № 132/3627/21).
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За змістом указаної норми учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
Апеляційний суд звертає увагу, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. 
Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскаржуваному вироку суд надав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.
Отже, за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах указаної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.
Указане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 286/628/20 (провадження № 51-2421км22).
Ураховуючи, що захисником ОСОБА_8 не наведено переконливих мотивів для повторного дослідження обставин кримінального провадження, а його доводи по суті є незгодою з наданою оцінкою доказам судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про недоцільність повторного дослідження доказів у справі.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частиною другою статті 94 КПК України встановлено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.
Згідно зі ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом.
Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.
Обов`язок всебічного дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може ігнорувати обставин, які встановлені під час судового розгляду, лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Встановлення в судовому розгляді таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи.
При цьому, відповідно до положень ст. ст. 91, 92 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, у встановлених КПК випадках, - на потерпілого. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
З оскаржуваного вироку слідує, що суд першої інстанції, з дотриманням положень ст. 337 КПК України, заслухавши показання потерпілої ОСОБА_12 , її законного представника та свідків, повно, всебічно й неупереджено дослідивши надані сторонами докази та всі обставини цього кримінального провадження, об`єктивно та відповідно до свого внутрішнього переконанням оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності й взаємозв`язку, детально навівши досліджені докази у вироку та надавши їм належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях за обставин, установлених місцевим судом.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_8 в частині того, що вирок суду є незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження є безпідставними з огляду на таке.
Згідно зі ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 
1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 
2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 
3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 
4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.
За результатами апеляційного розгляду указаних підстав для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено, оскільки висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152, ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України за обставин, викладених у вироку, є доведеним «поза розумним сумнівом», який слідує зі співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою доказів безпосередньо досліджених місцевим судом.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції не визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинах та, скориставшись своїм правом, визначеним ст. 63 Конституції України, відмовився надавати показання.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що його винуватість повністю підтверджується доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду.
Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті та суду показала, що проживала разом із матір`ю ОСОБА_19 та сестрою ОСОБА_13 у с. Глинськ. ОСОБА_7 був близьким знайомим (коханцем) її матері та часто приїжджав до них. Він представлявся ім`ям ОСОБА_20 , повідомляв, що працює таксистом, та користувався автомобілем чорного кольору.
Коли їй виповнилося вісім років, ОСОБА_7 почав розповідати їй про статеві відносини, після чого неодноразово схиляв її до вчинення дій сексуального характеру, зокрема змушував торкатися його статевого органу руками та ротом. Такі дії відбувалися систематично, декілька разів на місяць.
Згодом, коли її молодша сестра підросла, ОСОБА_7 почав вчиняти аналогічні дії і щодо неї, у тому числі в її присутності.
Указала, що ОСОБА_7 неодноразово забирав їх на своєму автомобілі разом із матір`ю та сестрою і возив на відпочинок. Користуючись тим, що її мати має вади слуху, він дозволяв собі ставити інтимні запитання навіть у її присутності.
Інколи ОСОБА_7 здійснював їх відео та фотозйомку на власний мобільний телефон, пояснюючи, що покаже ці матеріали, коли вони виростуть.
Зазначила, що ОСОБА_7 залякував їх, погрожував тим, що їх заберуть до дитячого будинку, заламував руки та повідомляв, що володіє бойовими прийомами. Вона боялася розповісти про це матері, оскільки ОСОБА_7 надавав їм матеріальну допомогу.
Коли вона подорослішала, то почала навчатися та проживати в гуртожитку. Під час одного з приїздів додому вона виявила зникнення своєї сумки з документами, на що мати повідомила, що їх міг узяти ОСОБА_7 . Після цього вона розповіла матері про вчинені щодо неї дії, у зв`язку з чим було викликано працівників поліції.
Пояснила, що наважилася повідомити про вчинені ОСОБА_7 дії також через те, що після її виїзду до гуртожитку останній почав приділяти підвищену увагу її молодшій сестрі, яка повідомляла про домагання з його боку.
Зазначила, що всі дії сексуального характеру ОСОБА_7 вчиняв у період відсутності матері вдома, та що ці дії включали оральне, анальне та вагінальне проникнення в її тіло.
Указала, що працівникам поліції було надано номер телефону ОСОБА_21 , і лише після звернення до правоохоронних органів їм стало відомо, що його справжнє ім`я - ОСОБА_22 .
Свідок ОСОБА_19 суду повідомила, що є матір`ю двох доньок: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Указала, що знайома з ОСОБА_7 , який представлявся їй ім`ям ОСОБА_20 . Протягом тривалого часу він приїжджав до них, надавав матеріальну допомогу, зокрема купував продукти харчування та ліки. Одного дня до неї звернулася старша донька ОСОБА_23 та повідомила, що вона вступала у статеві стосунки з ОСОБА_20 , а також останній забрав у неї сумку з документами. Почувши указане, вона викликала працівників поліції.
Свідок ОСОБА_24 , дружина обвинуваченого, у судовому засіданні показала, що отримала телефонний дзвінок від чоловіка, який повідомив, що перебуває у відділі поліції.
Згодом до їх помешкання прибули працівники поліції, які попросили відкрити автомобіль, що вона зробила, після чого з автомобіля було вилучено два мобільні телефони.
Близько першої години ночі вона прибула до відділу поліції з метою з`ясування обставин події, однак будь-яких пояснень їй надано не було, у зв`язку з чим вона повернулася додому.
Після цього до їх помешкання знову прибули працівники поліції разом із її чоловіком, і приблизно о другій-третій годині ночі розпочався обшук, під час якого здійснювалася відеофіксація.
На вимогу працівників поліції вона добровільно видала наявні флеш-накопичувачі, на яких зберігалися фотографії з дітьми. Крім того, з шафи було вилучено сімейний ноутбук, а чоловік добровільно видав відеореєстратор. Указані речі були упаковані у відповідні пакети.
Після завершення обшуку ОСОБА_7 залишився за місцем проживання, а працівники поліції залишили помешкання.
Указала, що її чоловік працював таксистом та що їй не було відомо про наявність будь-яких відеозаписів на мобільних телефонах чи ноутбуку.
На підтвердження доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції послався і на досліджені в ході судового розгляду письмові докази, а саме:
протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 липня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_19 повідомила, що з 2013 року по теперішній час ОСОБА_7 змушував неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вступати з ним у статеві зносини під психологічним тиском (т. 2 а. с. 234);
протокол обшуку від 09 листопада 2021 року, відповідно до якого старший слідчий СВ ВП № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_15 , за участю спеціаліста та в присутності понятих, провів обшук житла за адресою: АДРЕСА_1 . Перед початком обшуку ОСОБА_7 добровільно видав два мобільних телефони, після чого в гаражному приміщенні видав відеореєстратор із флеш-картою та портативну камеру із флеш-картою. У подальшому в будинку було виявлено ноутбук із зарядним пристроєм, також, дружина ОСОБА_24 добровільно видала три флеш-носії. Зауважень від учасників щодо проведення обшуку не надходило (т. 2 а. с. 235-240);
журнал судового засідання від 02 грудня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано допит потерпілої ОСОБА_12 , проведений слідчим суддею під час досудового розслідування (т. 3 а. с. 32-36);
висновок психолога за результатами проведення допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 , проведений 02 грудня 2021 року під час досудового розслідування на базі підрозділу Барнахус (т. 3 а. с. 37-40);
протокол затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 29 грудня 2021 року, відповідно до якого цього ж дня о 17:30 год, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 29 грудня 2021 року, затримано ОСОБА_7 . Зауважень і доповнень до протоколу не надійшло (т. 3 а. с. 59-60);
протокол допиту малолітнього (неповнолітнього) потерпілого від 11 квітня 2022 року, відповідно до якого на стадії досудового розслідування, за участі прокурора, законного представника та практичного психолога, було допитано ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3 а. с. 214-216);
висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи № 120 від 08 грудня 2021 року, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_13 об`єктивних ознак тілесних ушкоджень не виявлено, дівоча пліва не порушена, тілесних ушкоджень в області статевих органів та промежини не виявлено (т. 3 а. с. 228-229);
висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи № 121 від 08 грудня 2021 року, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_12 об`єктивних ознак тілесних ушкоджень не виявлено. Дівоча пліва у ОСОБА_12 порушена, про що свідчить наявність на ній відповідно цифрі «2», «10» умовного годинникового циферблату рубців на місці загоєння розривів давністю понад три тижні до обстеження. При судово-медичному дослідженні мазків та тампону з вмістом піхви ОСОБА_12 сперматозоїди не виявлені. Указане не виключає можливості скоєння з нею статевого акту незадовго до обстеження. При судово-медичному обстеженні ОСОБА_12 в ділянці зовнішніх статевих органів, промежини та заднього проходу ознак тілесних ушкоджень не виявлено (т. 3 а. с. 226-227);
протокол огляду предмету (документа) від 22 грудня 2021 року, об`єктом якого був ноутбук марки «Asus» моделі «X52N», вилучений під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого під час огляду ноутбука на робочому столі в каталозі з назвою «фото» було виявлено фото- та відеоматеріали з можливими ознаками порнографічного характеру за участю декількох молодих осіб жіночої статі та дорослого чоловіка. У каталозі під назвою «фото» загалом виявлено сто вісімнадцять фото- та відеоматеріалів, з яких частина не має відношення до цього кримінального провадження, а інша частина є підтвердженням вступу у статеві зв`язки осіб, зображених на відповідних фото- та відеоматеріалах (т. 3 а. с. 230-237);
висновок експерта за результатами проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи № СЕ-19/102-21/18239-КТ від 24 грудня 2021 року, відповідно до якого на накопичувачі на жорстких магнітних дисках Western Digital WD3200BEVT-80A0RT0 (серійний номер - WX41A50Y1915) ноутбука ASUS X52N, наданого на дослідження, на т. зв. «Робочому столі» (каталог \Users\User\Desktop) в каталозі з назвою «фото» серед наявної інформації виявлено 93 графічні файли та 24 відеофайли. Перелік з назвами виявлених графічних файлів і відеофайлів та їх властивості наведені у листах з назвами «Graphics» та «Video» відповідно файлу електронної таблиці Files.xlsx, який скопійований на диск для лазерних систем зчитування, що додається до висновку експерта. Виявлені графічні файли та відеофайли скопійовані в каталоги \Graphics та \Video відповідно на диск для лазерних систем зчитування, що додається до висновку експерта (т. 3 а. с. 239-245);
висновок експерта за результатами проведення судової мистецтвознавчої експертизи № СЕ-19/102-22/82-МЗ від 17 січня 2022 року, відповідно до якого на наданому носії містяться графічні файли та відеофайли порнографічного характеру, серед яких наявні файли, які належать до дитячої порнографії (т. 4 а. с. 1-10);
протокол освідування особи від 30 грудня 2021 року, відповідно до якого у присутності понятих, спеціалістів, захисника було проведено освідування ОСОБА_7 в ході якого у нього виявлено чотири рубці, які були зафіксовані шляхом їх детального фотографування (т. 4 а. с. 12-15);
висновок експерта за результатами проведення судової портретної експертизи № СЕ-19/102-22/1862-ФП від 24 березня 2022 року, відповідно до якого:
Зображення особи чоловічої статі № 1, що містяться в графічних файлах, які були надані в якості зразків, що містяться на диску для лазерних систем зчитування типу CD-R є придатними для проведення порівняльного ідентифікаційного дослідження.
Зображення осіб чоловічої статі № № 2-4, 6-8, 10-12, 21 у відеозаписах з назвами «IPS_2020-09-29.15.03.34.4430», «IPS_2021-04-10.15.46.02.3360», «VID_20180626_162923», «VID_20180720_162251», «VID_20180720_162412», «VID_20180720_162544», «VID_20181026_172327», «VID_20181026_172540», «VID_20181026_172800», «VID_20190614 181147» в каталозі з назвою «Video», що міститься на диску для лазерних систем зчитування типу DVD-R, наданому на дослідження є придатними для проведення порівняльного ідентифікаційного дослідження.
У відеозаписах з назвами «IPS_2020-09-29.15.03.34.4430», «IPS_2021-04-10.15.46.02.3360», що містяться в каталозі з назвою «Video» на диску для лазерних систем зчитування типу DVD-R та у графічних файлах, які були надані в якості зразків, що містяться на диску для лазерних систем зчитування типу CD-R, ймовірно зображена одна і та ж сама особа.
У відеозаписах з назвами «VID_20180626_162923», «VID_20180720_162251», «VID_20180720_162412», «VID_20180720_162544», «VID_20181026_172327», «VID_20181026_172540», «VID_20181026_172800», «VID_20190614_181147», що містяться в каталозі з назвою «Video» на диску для лазерних систем зчитування типу DVD-R та у графічних файлах, які були надані в якості зразків, що містяться на диску для лазерних систем зчитування типу CD-R, зображена одна і та ж сама особа (т. 4 а. с. 17-83);
висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2075/2085/22-21 від 20 травня 2022 року, відповідно до якого для ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ситуація, яка мала місце є психотравмувальною та їй завданні страждання (моральна шкода), які спричинені за умов вчинення щодо них дій сексуального характеру з боку підозрюваного ОСОБА_7 (т. 4 а. с. 97-114);
протокол про результати здійснення оперативно технічних заходів від 17 лютого 2022 року, відповідно до якого було встановлено, що в ході проведення НСРД фігурант по справі протягом 2018-2019 років, за участю двох дівчат виготовляв графічні та відеофайли з ознаками дитячої порнографії (т. 4 а. с. 122-126).
Крім того, суд першої інстанції дослідив інші докази та процесуальні документи, які підтверджують законність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, з урахуванням яких суд обґрунтував свої висновки.
Аналізуючи указані докази в їх сукупності, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, керуючись законом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони є достовірними, належними та допустимими, логічно узгодженими між собою та такими, які переконливо указують на вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні знайшла своє підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи. 
Доводи апеляційних скарг з доповненнями сторони захисту про те, що суд першої інстанції допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
З оскаржуваного вироку слідує, що місцевий суд детально проаналізував показання потерпілої, законного представника потерпілих та свідків, письмові докази, доводи сторони захисту, надавши кожному з них належну правову оцінку у взаємному зв`язку та сукупності. Саме така оцінка доказів відповідає вимогам кримінального процесуального закону та усталеній судовій практиці.
Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті та вказала, що саме ОСОБА_7 , який представлявся іменем ОСОБА_20 , розповідав їй ще з восьми років, що таке статевий акт, просив брати його статевий орган в руки, потім в рот, це відбувалось декілька разів на місяців. Коли її молодша сестра ОСОБА_13 підросла, почав приставати і до неї, у тому числі в її присутності. Інколи ОСОБА_21 знімав їх на відео та робив фото на свій мобільний телефон, обіцяв, що покаже їм коли вони виростуть. Також, зазначила, що ОСОБА_21 їх залякував, казав що заберуть у дитячий будинок, заламував руки, говорив, що знає бойові прийоми. Повідомила, що ОСОБА_21 вчиняв з нею дії сексуального характеру, пов`язані із оральним, анальним та вагінальним проникненням в тіло.
Надані потерпілою ОСОБА_12 пояснення узгоджуються з даними, зафіксованими в ході досудового розслідування, зокрема у журналі судового засідання від 02 грудня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано допит потерпілої ОСОБА_12 слідчим суддею під час досудового розслідування, а також, у висновку психолога за результатами проведення допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 під час досудового розслідування 02 грудня 2021 року на базі підрозділу ОСОБА_25 .
При цьому, суд урахував, що у потерпілої ОСОБА_12 відсутні будь-які причини для обмовлення обвинуваченого щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, як і відсутні будь-які підстави вважати її показання недостовірними, помилковими або сумніватися у них.
Показання потерпілої ОСОБА_12 прямо вказують на вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень та об`єктивно узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, щодо обставин вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а саме: часу та місця вчинення кримінальних правопорушень, способу вчинення.
Зокрема, з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) та іншу подію від 08 листопада 2021 року слідує, що ОСОБА_19 повідомила про те, що з 2013 року по теперішній ОСОБА_7 змушував неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вступати з ним у статеві зносини під психологічним тиском.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_19 повідомила, що потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є її доньками. Указала на ОСОБА_7 , зазначивши, що він тривалий час приїжджав до них, допомагав, купував продукти харчування та ліки, однак представлявся іменем ОСОБА_20 . Зазначила, що старша донька ОСОБА_23 розповіла їй про те, що мала з обвинуваченим статеві стосунки та після почутого вона викликала працівників поліції.
У ході проведеного 09 листопада 2021 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та видано останнім два мобільних телефони, відеореєстратор із флеш-картою, портативну камеру із флеш картою, ноутбук із зарядним пристроєм, три флеш-носії.
22 грудня 2021 року у ході проведення огляду предмету, а саме, ноутбуку марки «Asus» моделі «X52N», який був вилучений під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , було виявлено фото- та відеоматеріали із можливими ознаками порнографічного характеру за участю декількох молодих осіб жіночої статі та дорослого чоловіка.
Доказом того, що на досліджених фото- та відеозаписах зображено саме обвинуваченого ОСОБА_7 є характері на його тілі рубці, що були описані та зняті на фотокамеру в ході його освідування, які тотожні з описом та зображеннями, наявними у висновку експерта за результатами проведення судової портретної експертизи № СЕ-19/102-22/1862-ФП від 24 березня 2022 року.
Відтак місцевим судом установлено, що на фото- та відеоматеріалах, які були виявлені на ноутбуці, що був вилучений за місцем проживання обвинуваченого, та оглянуті в ході дослідження доказів в судовому засіданні, зображено саме ОСОБА_7 в оголеному вигляді, який вчиняє дій сексуального характеру щодо потерпілих.
Про усвідомлення ОСОБА_7 протиправності своїх дій з самого початку свідчить те, що він намагався приховати свої дійсні анкетні дані, оскільки, з пояснень потерпілої ОСОБА_12 та показань свідка ОСОБА_19 установлено, що він представлявся ОСОБА_20 , та про те, що його звати ОСОБА_22 , їм стало відомо в ході досудового розслідування.
Водночас, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 21 від 04 березня 2022 року, у період часу, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_7 діяння, він на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на хронічний алкоголізм, наркоманію не страждав.
Також за результатами проведення НСРД установлено, що ОСОБА_7 протягом 2018-2019 років, за участю двох дівчат виготовляв графічні та відеофайли з ознаками дитячої порнографії.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової мистецтвознавчої експертизи № СЕ-19/102-22/82-МЗ від 17 січня 2022 року, установлено, що на наданому носії містяться графічні файли та відеофайли порнографічного характеру, серед яких наявні файли, які належать до дитячої порнографії, оскільки вони містить сцени сексуального характеру між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .
Указані докази підтверджують доведення винуватості ОСОБА_7 у зґвалтуванні малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , неповнолітньої ОСОБА_12 , а також виготовленні дитячої порнографії, примушуванні неповнолітньої до участі у створені дитячої порнографії, та зберіганні її без мети збуту чи розповсюдження.
Водночас аргументи сторони захисту не є переконливими та не свідчать про наявність таких суттєвих обставин, які б були підставою для визнання указаних доказів недопустимими та ставили під сумнів причетність обвинуваченого до кримінальних правопорушень за встановлених місцевим судом обставин.
Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду зі сторони захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, ураховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Доводи апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_8 та апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції зробив невірний висновок щодо моменту, з якого ОСОБА_7 набув статус підозрюваного у цьому провадженні та безпідставної відмови суду у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо після повідомлення особі про підозру, закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.
Аналіз указаних положень кримінального процесуального закону дає підстави стверджувати те, що необхідність закриття кримінального провадження законодавець пов`язує виключно з фактом закінчення строку досудового розслідування. 
Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду, зокрема обвинувального акта (п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України). 
Згідно зі ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Установлено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155 КК України внесено 09 листопада 2021 року.
29 грудня 2021 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155 КК України та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2022 продовжено строк досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12021020220000361 від 09 листопада 2021 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155 КК України до 27 червня 2022 року.
14 червня 2022 року обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції, тобто в межах строку досудового розслідування.
Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 був очевидно підозрюваним з дати внесення відомостей до ЄРДР не заслуговують на увагу та є припущенням сторони захисту, оскільки відомості в реєстрі указані з заяви про вчинення кримінального правопорушення, а сама підозра була вручена ОСОБА_7 29 грудня 2021 року.
Згідно поданої заяви про кримінальне правопорушення було розпочате кримінальне провадження, що стало підставою для проведення обшуку місця проживання ОСОБА_7 , оскільки відомості указані заявницею у заяві безпосередньо стосувалися його.
Водночас ОСОБА_7 не був затриманою особою, оскільки після проведених слідчої дії щодо нього не було складено будь-яких документів, які б підтвердили указаний факт.
Статтею 42 КПК України встановлено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
29 грудня 2021 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155 КК України та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відтак саме з цього дня він набув статусу підозрюваного.
Доказів того, що строки досудового розслідування закінчились матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту не надано.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушень у дотриманні строку досудового розслідування та підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.
Доводи апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_8 про порушення місцевим судом принципу змагальності та однобічний розгляд справи, порушення права обвинуваченого на захист, що виразилось у відмові у задоволенні клопотання про виклик для допиту слідчого та понятих, які проводили обшук за місцем проживання обвинуваченого, є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 22 КПК України суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.
За змістом ст. 95 КПК України одним із джерел доказування є показання, тобто відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, яка викликана для давання показань.
Розглянуте судом першої інстанції клопотання захисника ОСОБА_8 про допит слідчого ОСОБА_15 та понятих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які проводили обшук за місцем проживання обвинуваченого, було вмотивоване твердженням сторони захисту про те, що ОСОБА_7 з дати внесення відомостей до ЄРДР фактично набув статусу підозрюваного та до моменту його фактичного затримання працівниками поліції утримувався без оформлення відповідних процесуальних документів, на що, зокрема, вказує проведений 09 листопада 2021 року обшук.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що допит слідчого як свідка може бути допустимим лише тоді коли він сприймав певні факти безпосередньо, а не у зв`язку із своєю процесуальною діяльністю, оскільки його показання фактично будуть оцінкою власних процесуальних дій, тому його виклик для допиту в судовому засіданні не є необхідним способом встановлення обставин кримінального провадження.
Ба більше, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не є свідками події злочинів, а були залучені слідчим, як поняті, які спостерігали за правильністю проведення слідчої дії, а саме обшуку житла від 09 листопада 2021 року, та доцільність їх допиту виникла б лише у разі незгоди будь-кого з учасників судового провадження з порядком чи правильністю проведення такої слідчої дії.
Отже, доводи захисника ОСОБА_8 про те, що суд мав допитати слідчого та понятих з метою встановлення в такий спосіб дати затримання обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки допит указаних осіб не є належним процесуальним джерелом доказів для встановлення судом дня набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного та дня завершення досудового розслідування. 
Відтак місцевий суд мотивовано відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про допит слідчого та понятих, а твердження сторони захисту про протилежне є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Водночас апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відмова у задоволенні певних клопотань сторони захисту, з урахуванням тривалого розгляду кримінального провадження та за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності певних процесуальних дій у справі, не свідчить про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, зокрема і принципу змагальності сторін.
Доводи апеляційних скарг з доповненнями сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколу обшуку від 09 листопада 2021 року, складеного за результатом слідчої дії, яка проводилась без дозволу слідчого судді та інших доказів, що є похідними від нього є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Частинами 1-3 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих вимог.
Недопустимими є також докази, що були отримані:
з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;
під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;
під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.
Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.
Установлено, що 09 листопада 2021 року у період з 02:40 год до 03:41 год старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 , за участю спеціаліста та в присутності понятих, проведено обшук житла за адресою: АДРЕСА_1 . 
За результатом указаної слідчої дії вилучено два мобільних телефони, відеореєстратор із флеш-картою, портативну камеру із флеш-картою, ноутбук із зарядним пристроєм та три флеш-носії.
З метою легалізації проведеного обшуку, 09 листопада 2021 року слідчий звернувся до слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області з клопотанням про проведення, мотивуючи його тим, що обшук житла та домоволодіння проведено до постановлення ухвали слідчого судді, оскільки це було зумовлено врятуванням речових доказів, при цьому виявлені в ході огляду речі мають значення для досудового розслідування, а відомості, які містяться в них, можуть бути доказами під час судового розгляду.
Ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року задоволено клопотання слідчого про проведення обшуку в рамках цього кримінального провадження, а також визнано правомірними дії слідчого під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено речі, які у подальшому визнані речовими доказами в кримінальному провадженні.
Ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2021 року роз`яснено суть указаної ухвали, шляхом більш повного викладення її мотивувальної частини, розуміння якої викликало труднощі у сторін судового провадження. 
У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 683/1200/18 зроблено висновок, що:
«можлива втрата важливих доказів у справі є обставиною, що обумовлює невідкладне проведення обшуку, який слід уважати законним за умови подальшого отримання дозволу слідчого судді в порядку ч. 3 ст. 223 КПК України».
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 466/525/22 (провадження № 51-7310кмо23) зроблено висновок, що:
«слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи в невідкладних випадках, зокрема з метою врятування матеріальних об`єктів (майна), що потенційно можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні, від прогнозованого знищення, втрати. У контексті ч. 3 ст. 233 КПК України про невідкладність такого випадку свідчать дані про реальну загрозу знищення, втрати майна. У клопотання про надання дозволу на обшук у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, у наданих на його обґрунтування матеріалах, в ухвалі слідчого судді, постановленій ех post factum, має бути вказано, які саме обставини на момент проникнення свідчили, що зволікання може спричинити знищення речових доказів, що відомості про загрозу їх знищення, втрати давали підстави сприймати її як реальну».
З матеріалів кримінального провадження слідує, що ухвали слідчого судді від 09 листопада 2021 року про легалізацію обшуку житла ОСОБА_7 та про її роз`яснення від 24 листопада 2021 року містять аргументацію надання дозволу на проведення обшуку із зазначенням конкретних підстав невідкладності цих слідчих дій (т. 2 а. с. 241-242, т. 3 а. с. 1-5).
Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді не свідчить про його незаконність, оскільки надалі такий дозвіл було отримано 09 листопада 2021 року у порядку ч. 3 ст. 233 КПК. Невідкладність обшуку на перших етапах з подальшим санкціонуванням цієї процесуальної дії слідчим суддею пов`язана зі специфікою розкриття злочинів цієї категорії. Указаний обшук було проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому отримані у його результаті докази й похідні від них є належними та допустимими, а доктрина «плодів отруєного дерева» не може бути застосована.
Ба більше, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 309 КПК України скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Проте зі змісту ухвали про проведення підготовчого засідання від 01 квітня 2024 року та журналу судового засідання слідує, що стороною захисту не надавалися такі заперечення проти ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку.
Відтак у колегії суддів відсутні підстави сумніватися у законності проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , а також вважати протокол цієї слідчої дії та похідні від нього докази недопустимими.
Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що особа, яка вчиняла протиправні дії не була належним чином ідентифікована як обвинувачений ОСОБА_7 , оскільки потерпілі лише вказують особу на ім`я « ОСОБА_20 », на переконання колегії суддів є безпідставними.
Наявними матеріалами провадження підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_7 був ідентифікований як « ОСОБА_20 » саме за повідомленням потерпілої ОСОБА_12 своїй матері, яка після з`ясування обставин подій звернулась до органів поліції із відповідною заявою, повідомивши про ОСОБА_7 як особу, яка вчинила злочини сексуального характеру щодо її неповнолітньої доньки ОСОБА_12 (т. 2 а. с. 234)
Показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 щодо ідентифікації особи ОСОБА_7 узгоджуються і з показаннями її законного представника ОСОБА_19 , яка пояснила, що « ОСОБА_20 » - це її знайомий, який тривалий час приїжджав до них та допомагав матеріально.
Указаного не спростував і сам обвинувачений.
Отже, у колегії суддів відсутні об`єктивні підстави сумніватися в тому, що неповнолітня потерпіла ОСОБА_12 та її законний представник, вказуючи на особу, яка представлялася ім`ям « ОСОБА_20 », мали на увазі саме обвинуваченого ОСОБА_7 , а не іншу особу.
Щодо доводів сторони захисту про істотні порушення судом першої інстанції прав людини і основоположних свобод, що полягають у відмові суду у повторному допиті неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 , безпосередньому допиті малолітньої потерпілої ОСОБА_13 та позбавлення права сторони захисту на їх перехресний допит, колегія суддів виходить з такого.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що під час судового розгляду сторона захисту була позбавлена можливості поставити запитання неповнолітній потерпілій ОСОБА_13 , якій на час вчинення кримінальних правопорушень було дев`ять років. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про допит в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_12 за участі захисника обвинуваченого, однак у відсутності самого ОСОБА_7 , який на час допиту був видалений з зали суду з метою уникнення будь-яких обставин, які можуть негативно вплинути на її стан.
Водночас, з метою недопущення порушень прав обвинуваченого, йому було надано можливість ознайомитися зі звукозаписом допиту потерпілої ОСОБА_12 в судовому засіданні, однак він відмовився від дослідження, про що власноручно написав відповідну заяву та місцевим судом було складено акт (т. 5 а. с. 130, 130 а).
На переконання апеляційного суду, ці обставини, ураховуючи всі інші аспекти цього провадження, не призвели до порушення права на справедливий суд.
Перехресний допит особи, що дає показання проти обвинуваченого, є однією з фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду. 
У той же час, приймаючи рішення про доцільність допиту у судовому засіданні потерпілих, суд першої інстанції звернув увагу на міжнародні договори, ратифіковані Україною, і документи міжнародних органів, до яких належить Україна, що надають особливе значення забезпеченню інтересів дитини під час кримінального процесу. 
Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Відповідно до Керівних принципів ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів кожна дитина має право на першочергову увагу якнайкращому забезпеченню своїх інтересів, включаючи право на захист і можливість гармонійного розвитку.
Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, вимагають від Держав-учасниць гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращим інтересам приділялась першочергова увага в усьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.
Пункт (е) частини 1 статті 35 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства передбачає, серед іншого, що кожна Сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення якомога меншої кількості опитувань і настільки, наскільки це є вкрай необхідним для цілей кримінального провадження.
Відповідно до пункту 49 Віденських керівних принципів держави повинні перевірити, оцінити і поліпшити, якщо це необхідно, стан доказового і процесуального права, що регулює становище дітей-свідків злочинів, аби у повному обсязі забезпечити захист їхніх прав, і що слід намагатися, наскільки можливо, не допускати прямих контактів між дитиною-жертвою і правопорушником під час процесу розслідування і кримінального переслідування, а також в ході судових слухань. Пункт 50 того ж документу визначає, що Держави мають розглянути питання про внесення змін, якщо в цьому є потреба, до своїх кримінально-процесуальних кодексів, щоб дозволити, зокрема, зняття показань дитини-свідка на відеоплівку і представлення їх до суду як офіційно визнаного доказу. Зокрема, службовцям поліції і прокуратури, суддям слід понад усе враховувати інтереси дитини, наприклад, під час поліцейських операцій і опитування дітей-свідків.
Приймаючи рішення щодо необхідності допиту малолітніх (неповнолітніх) потерпілих та свідків, суд має враховувати, що провадження стосовно сексуальних злочинів часто стають важким випробуванням для потерпілих, особливо малолітніх. Таким чином, право на повагу до приватного життя потерпілих має братися до уваги.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції прийняв до уваги, що аналіз досліджених в судовому засіданні висновків спеціалістів та висновків експертів, дозволяє стверджувати про об`єктивну неможливість проведення допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , оскільки остання пережила психотравматичний досвід та потребує психологічної реабілітації. 
Важливим є фактор припинення розпитування дитини про пережиті події і багаторазове повторення розповідей про пройдені ситуації. Крім того, допит дитини щодо досліджуваних подій може мати негативний вплив на психічне здоров`я дитини та призвести до її ретравматизації. 
Запропонований стороною захисту спосіб допиту потерпілої ОСОБА_13 в залі судового засідання, не мінімізував би ризики завдання шкоди її психологічному стану, оскільки останній, так або інакше, довелося б відповідати на питання дорослих (учасників судового розгляду) пов`язані з вчиненим сексуальним насильством, що з урахуванням її віку і психологічного здоров`я не виправдовує здійснення таких процесуальних дій за їх участю.
Зважаю на викладене, місцевий суд обґрунтовано виснував про недоцільність здійснення допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_13 та повторного допиту потерпілої ОСОБА_12 , у зв`язку із можливим деструктивним впливом такої процесуальної дії на психічне здоров`я дітей. 
Отже, у виключних обставинах цієї справи підстави, з метою запобігти негативному впливу на психічне здоров`я малолітніх (неповнолітніх) дітей та їх ретравматизації, наведені судом першої інстанції у вироку, в достатньому ступені виправдовували відмову від допиту в судовому засіданні малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , повторного допиту потерпілої ОСОБА_12 та їх перехресного допиту з обвинуваченим.
Безпідставними є доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що судом належним чином не встановлена та не доведена кваліфікуюча ознака, як погроза застосування ОСОБА_7 насильства з огляду на таке.
Надаючи пояснення в судовому засіданні, потерпіла ОСОБА_12 чітко зазначала, що обвинувачений ОСОБА_7 залякував її разом із сестрою, указував, що, якщо вони не будуть виконувати його вказівки - їх заберуть від матері у дитячий будинок. Заламував руки та розповідав, що знає бойові прийоми.
Погроза застосування насильства - це залякування, обіцянка завдати комусь шкоди або вчинити насильство, яка може мати форму словесних погроз, жестів або демонстрації зброї. Це психологічне насильство, яке має на меті змусити людину виконати певні дії або бездіяльність.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2075/2085/22-21 від 20 травня 2022 року для ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ситуація, яка мала місце є психотравмувальною та їм завданні страждання (моральна шкода), які спричинені за умов вчинення щодо них дій сексуального характеру з боку підозрюваного ОСОБА_7 .
Ураховуючи викладене, зважаючи на вік потерпілих, які не розуміли і не могли правильно оцінювати дійсний характер вчинюваних щодо них дій, надані в судовому засіданні потерпілою ОСОБА_12 пояснення, а також дослідженні судом докази, доводи сторони захисту щодо відсутності погроз застосування насильства не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_8 про розгляд справи незаконним складом суду, якому був заявлений умотивований відвід з огляду на таке.
Установлено, що 27 грудня 2024 року в судовому засіданні захисник ОСОБА_8 заявив відвід складу колегії, що розглядала указане кримінальне провадження з підстав упередженого ставлення до його підзахисного під час судового розгляду та відмови у задоволенні клопотання про визнання недопустимими доказів.
Водночас підстав для задоволення відводу встановлено не було, про що постановлено умотивовану ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2024 року.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що сама по собі незгода сторони з процесуальними рішеннями суду не може свідчити про упередженість складу суду та його незаконний склад.
Відтак, усупереч твердженням сторони захисту, розгляд кримінального провадження здійснено відповідно до вимог КПК, з додержанням засад диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. 

Доводи про упередженість суду першої інстанції та обвинувальний ухил при оцінки наявних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду вироку суду.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційної скарги з доповненнями його захисника ОСОБА_8 повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у місцевому суді, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої захисником та обвинуваченим не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінальних правопорушень.

Аргументів про невідповідність призначеного обвинувачену покарання та вирішення цивільних позовів апеляційні скарги з доповненням не мають.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями його захисника ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме зміни правової кваліфікації кримінальних правопорушень та призначення покарання, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3 ст. 337 КПК України).

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 4 ст. 152 (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 153 (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), ч. 4 ст. 152 КК (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), ч.3 ст. 152, ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частини 2, 3 ст. 4 КК України встановлюють, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 7 грудня 2020 року у справі № 562/1629/17 (провадження № 51-1416кмо20) зроблено висновок, що:

«вирішуючи питання про застосування положень ст. 5 КК, висновок про те, чи скасовує закон про кримінальну відповідальність злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, чи навпаки - встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, можна робити лише в контексті конкретних обставин справи, щодо конкретного діяння та конкретної особи.

Зміна диспозицій ч. 4 ст. 152 і ч. 3 ст. 153 КК у зв`язку з набранням чинності Законом № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року не свідчить про декриміналізацію чи навпаки - криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначених норм закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) зґвалтування є кримінальним правопорушенням з альтернативними ознаками об`єктивної сторони. Вчинення особою різних форм статевого проникнення щодо однієї і тієї ж особи слід розглядати як одиничне кримінальне правопорушення. Якщо в межах єдиного умислу особи одні з цих форм виявилися вдалими, а ніші - ні, скоєне все одно слід розглядати як закінчене кримінальне правопорушення.

Санкція ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) пом`якшує кримінальну відповідальність особи порівняно з санкціями ч. 4 ст. 152 та ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), що передбачали кримінальну відповідальність за ці ж самі дії. Тому, в даному випадку, має місце застосування положень ч. 1 ст. 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі».

Усупереч указаним нормам, суд першої інстанції епізоди, згідно яких ОСОБА_7 вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням, а саме: 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_12 , 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_13 , 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_13 , кваліфікував за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо малолітньої, повторно, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Водночас дії ОСОБА_7 за указаними епізодами органом досудового розслідування кваліфіковані за новою редакцією закону, а саме ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років.

Отже, суд першої інстанції усупереч ст. 337 КПК України вийшов за межі обвинувачення, кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за епізодами від 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_12 , 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_13 , 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_13 , за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), нижня межа санкції якої є більш суворою ніж за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) за якою ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, чим погіршив його становище.

Крім того, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого ОСОБА_26 за епізодами 26 червня 2018 року та 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_12 з ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) на ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року), як зґвалтування, тобто статеві зносини з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене стосовно малолітньої, місцевий суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_26 пред`явлено обвинувачення не тільки у вагінальному, але й в оральному (26 червня 2018 року, 26 жовтня 2018 року) та анальному (26 червня 2018 року) способі вчинення.

Разом з тим, редакція ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01 червня 2010 року) передбачає лише вагінальний спосіб зґвалтування. 

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд неправильно змінив кваліфікацію дій ОСОБА_7 , відтак його дії слід кваліфікувати:

по епізоду вчиненому 26 червня 2018 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;

по епізоду вчиненому 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_13 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;

по епізоду вчиненому 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;

по епізоду вчиненому 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_13 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно;

по епізоду вчиненому 26 жовтня 2018 щодо ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинене повторно.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення додаткового покарання, апеляційний суд визнає обґрунтованими з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 344/16025/18 зроблено висновок, що:

«що рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК України), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення».

З оскаржуваного вироку слідує, що у порушення указаних вимог місцевий суд призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з роботою чи організацією дозвілля з особами до 18 років на строк три роки.

Водночас, суд, при призначенні додаткового покарання, фактично зазначив про два взаємовиключних поняття.

За указаних обставин, призначена судом першої інстанції міра покарання не може бути визнана достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень внаслідок м`якості.

Підсумовуючи викладене, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, тому оскаржуваний вирок у частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначення покарання підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового вироку.

При вирішенні питання щодо обрання покарання апеляційний суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», приймає до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів ураховує, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 21 від 04 березня 2022 року, у період часу, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_7 діяння, він на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_7 на психічні розлади не страждає, перебуває поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових засобів медичного характеру ОСОБА_7 не потребує, на хронічний алкоголізм, наркоманію не страждає, лікування з цього приводу не потрібує.

Відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання та обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого.

Апеляційний суд ураховує, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітніх осіб, а також, неповнолітньої особи, вчиняв протиправні дії протягом тривалого часу, що вказує на підвищену суспільну небезпеку вчинених протиправних діянь.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України - сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи охорони дитинства.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Статтею 10 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності.

Згідно зі ст. ст. 19, 34 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВРУ №789ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава повинна вживати всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного і психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Держава зобов`язана захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації і сексуальних розбещень.

Статтею 34 цієї Конвенції встановлено, що держава зобов`язана захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації та сексуальних розбещень.

При призначенні покарання апеляційний суд також ураховує, що зґвалтування особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, а також, яка була неповнолітньою, є одними із найнебезпечніших кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканності, оскільки заподіює шкоду здоров`ю малолітньої дитини та неповнолітньої особи, негативно впливає на її нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток.

Стаття 52 Конституції України встановлює, будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідується за законом.

Конвенція про права дитини вважає завданням кожної держави надати дитині такий захист і піклування, які необхідні для її гаразду, захистити дитину від усіх форм дискримінації або покарання, фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, недбалого і брутального поводження та експлуатації, забезпечити їй здоровий розвиток тощо.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням ступеню тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які скоєні ним відносно малолітніх та неповнолітніх дітей, проти їх особистої волі, з посяганням на недоторканість, які мають характер насильницьких, та є систематичними, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, моральних страждань, завданих потерпілим та тих наслідків, які можуть негативно проявитися у майбутньому в статевому розвитку малолітніх та неповнолітніх потерпілих, умисної форми вини обвинуваченого у вчиненому, з урахуванням даних щодо особи винного, ураховуючи поведінку обвинуваченого після вчинення кримінальних правопорушень, який наслідків своїх протиправних дій не усвідомив, на підставі всебічного врахування фактичних обставин справи в їх сукупності, для досягнення цілей покарання, апеляційний суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе тільки при призначенні покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у вигляді позбавлення волі, вважаючи саме таке покарання необхідним і достатнім для досягнення мети покарання.

Правових підстав для застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 апеляційним судом не встановлено.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання:

за ч. 3 ст. 152 КК України у виді десяти років позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 3011 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк два роки;

за ч. 3 ст. 3011 КК України у виді дванадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк три роки.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Допущене судом першої інстанції неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню) призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для часткового скасування вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання з ухваленням нового вироку у цій частині судом апеляційної інстанції.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора - задовольнити, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання з ухваленням нового вироку у цій частині судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 12021020220000361, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 09 листопада 2021 року за обвинуваченням  ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152, ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України скасувати в частині кваліфікації його дій по епізодам вчиненим: 26 червня 2018 року щодо ОСОБА_12 , 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_13 , 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_12 , 26 жовтня 2018 року щодо  ОСОБА_13 , 26 жовтня 2018 щодо ОСОБА_12 та частині призначення покарання через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Ухвалити у цій частині новий вирок.
Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 152 (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року), ч. ч. 1, 3 ст. 3011 КК України та призначити покарання:
за ч. 3 ст. 152 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі;
за ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року) у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі;
за ч. 1 ст. 3011 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк 2 (два) роки;
за ч. 3 ст. 3011 КК України у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк 3 (три) роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання ОСОБА_7 призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з роботою та організацією дозвілля з особами до 18 років, на строк 3 (три) роки.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з дня отримання його копії.
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 КПК України роз`яснити обвинуваченому та його захиснику право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові заперечення.
Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Судді:

ОСОБА_2   ОСОБА_3     ОСОБА_4