ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року 	Львів	Справа № 140/1195/25 пров. № А/857/30379/25 	
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року, що ухвалила суддя Димарчук Т.М. у м. Луцьку, у справі № 140/1195/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В :
ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.08.2024 № 0212900705.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що працівники ГУ ДПС у Дніпропетровській області 14.06.2024 провели фактичну перевірку в магазині “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами фактичної перевірки складено акт фактичної перевірки № 1733/04-36-07-08/ НОМЕР_1 від 24.06.2024 у висновках якого, контролюючий орган вказав на порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” від 06.07.1995 № 265/95-ВР (далі – Закон № 265/95-ВР) - порушення порядку обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані за встановленою формою ведення обліку товарних запасів у визначеному порядку та п. 85,2 ст.85 ПК України
На підставі акта фактичної перевірки від 24.06.2024 № 1733/04-36-07-08/ НОМЕР_1 ГУ ДПС у Волинській області 06.08.2024 прийняло податкове повідомлення-рішення № 0212900705, яким до позивача застосувало штрафні санкції на суму 688840,30 грн.
Позивач вважає, що наказ про проведення фактичної перевірки не містить підстав для проведення перевірки, а містить лише посилання на підпункти 80.2.6 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Крім того у наказі відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки та інформацію, яку контролюючий орган отримав про порушення позивачем вимог чинного законодавства. Отже, позивач вважає, що фактична перевірка проведена за відсутності законних на те підстав.
Щодо порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації зазначає, що позивач надав усі первинні документи, обов`язковість ведення яких передбачена чинним законодавством, які, в свою чергу, пов`язані з предметом перевірки та підтверджують факт реальності господарських операцій, у тому числі походження товарно-матеріальних цінностей, які знаходились у магазині на момент проведення перевірки. Усі товари, які знаходились у магазині, позивач офіційно отримав за відповідним договором комісії та актами приймання-передачі, що підтверджується документами, які були надані під час перевірки.
Тому висновок контролюючого органу про не ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації та ненадання документів на походження товару є безпідставним. Відтак, на думку позивача, висновки відповідача про встановлені в ході перевірки порушення є неправомірними та необґрунтованими, а оскаржений акт - незаконним.
11 червня 2025 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив.
Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 06.08.2024 № 0212900705 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до ОСОБА_1 у розмірі 688840,30 грн.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судовий збір у розмірі 5510, 80 грн.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає те, що суд першої інстанції, при прийнятті рішення, порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставин справи. 
Відповідач також зазначає, що фактична перевірка проведена правомірно, наказ про проведення фактичної перевірки відповідає вимогам ПК України, прийнятий з дотриманням визначеної законодавством процедури та за наявності, передбачених ПК України підстав для її проведення.
Щодо встановлених порушень податкового законодавства вказує на те, що в ході проведення перевірки виявлено факт здійснення реалізації товарів ФОП ОСОБА_1 , які не обліковані в установленому законодавством порядку.
Зазначає, що ФОП ОСОБА_1 , провадить діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту, а відтак, зобов`язаний надати контролюючому органу на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Відповідач не погоджується з позицією позивача про те, що позивач надав усі підтверджуючі документи податковому органу під час проведення фактичної перевірки, оскільки форма обліку повинна містити відомості про усі первинні документи, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару, а зазначення таких реквізитів у формі обліку повинне співпадати з кореспондуючими у первинних документах, які є невід`ємною частиною такого обліку.
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що, відповідно до наказу від 13.06.2024 № 2313-п, ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі пп. 80.2.6 п. 80.2 ст. 86 ПК України, була проведена фактична перевірка господарської одиниці позивача, а саме: магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.
За результатами перевірки складено акт перевірки № 1733/04-36-07-08/ НОМЕР_1 від 24.06.2024, у висновках якого контролюючий орган вказав на порушення суб`єктом господарювання вимог пункту 12 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.
Зокрема, в акті перевірки зазначено, що відповідно до баз даних ДПС СОД РРО, через ПРРО ф.н. НОМЕР_2 , за адресою АДРЕСА_1 , у період перевірки з 14.06.2024 по 24.06.2024, встановлено реалізацію товар,у згідно з додатком 1 до акта фактичної перевірки, у кількості 35 од. на загальну суму 707313, 30 грн, які не обліковані у встановленому законом порядку, а саме: товарно-матеріальні цінності, що реалізовані ФОП ОСОБА_1 згідно з додатком 1 до акта фактичної перевірки не передавались комітентом ФОП ОСОБА_2 на реалізацію, згідно з актами прийому-передачі від 01.06.2024 та від 13.06.2024, що надані представникам державної податкової служби та, відповідно, не обліковані у формі ведення товарних запасів, наданої до перевірки.
Скориставшись правом передбаченим підпунктом 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України та пункту 86.7 статті 86 ПК України, позивач подав заперечення на акт перевірки.
На підставі акту перевірки від 24.06.2024 № 1733/04-36-07-08/ НОМЕР_1 ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 0212900705 від 06.08.2024, яким до позивача, за порушення п. 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР, застосовано штрафні санкції на суму 688840, 3 грн.
Не погоджуючись із застосуванням фінансових санкцій на підставі оскарженого податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Відповідно до підпункту 80.2.6 пункту 80.2 статті 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3.
За приписами пункту 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення направлення на проведення такої перевірки та копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Апеляційний суд встановив, що фактична перевірка позивача проведена на підставі наказу від 13.06.2024 № 2313-п “Про проведення фактичної перевірки” у якому вказано, що такий наказ прийнято, з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обліку готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), керуючись ст. 19-1, ст. 20, пп. 69.2-2 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, на підставі пп. 80.2.6 п. 80.2 ст. 80 Податкового Кодексу України вирішено провести фактичну перевірку магазину “Ябко” за адресою: вулиця Нижньодніпровська, 17, селище Слобожанське, Дніпропетровська область з 14.06.2024.
Сторони не заперечують тих фактів, що у позивача проводилась попередня фактична перевірка на підставі пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України за результатами якої були виявлені порушення податкового законодавства, зокрема, це акт фактичної перевірки № 1315/04/36/07/08/880/3365608291 від 10.05.2024, за наслідками якого були винесені податкові повідомлення- рішення від 24.06.2024 № 0174140705 та № 0174130705
Апеляційний суд встановив, що правовою підставою фактичної перевірки контролюючим органом вказано підпункт 80.2.6 пункту 80.2 ст. 80 ПК України, однак, у наказі не вказано, якою перевіркою виявлено та які саме порушення законодавства з питань, визначених у пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, стали підставою для призначення спірної перевірки.
Одного тільки посилання на підпункт 80.2.6 пункту 80.2 ст. 80 ПК України, враховуючи те, що цей пункт передбачає проведення перевірок із широкого кола питань, на переконання апеляційного суду, не достатньо для того, щоб вважати обґрунтованою підставу для проведення фактичної перевірки.
Також, апеляційний суд також встановив, що посилання у наказі від 13.06.2024 № 2313-п на доповідну записку начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 3508/04-36-07-08-16 від 12.06.2024, як на підставу проведення перевірки відсутні. 
Тому, на переконання апеляційного суду, доповідна записка начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 3508/04-36-07-08-16 від 12.06.2024, також не вважається інформацією, що стала підставою для проведення перевірки, оскільки про це не зазначено у спріному наказі. 
Таким чином апеляційний суд вважає, що контролюючий орган не довів наявності законних підстав для призначення фактичної перевірки, відповідно до підпункту 80.2.6 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Отже, фактична перевірка позивача призначена та проведена за відсутності законних підстав, визначених ПК України, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого за результатами такої перевірки.
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон № 265/95-ВР. Дія цього закону поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі. 
Статтею 3 Закону № 265/95-ВР встановлені обов`язки суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу, до яких, зокрема, належить обов`язок вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку (пункт 12 цієї статті).
У цьому пункті зазначено також, що суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
Відповідно до статті 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Окремо у цій статті зауважується, що такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
Отже, диспозиція норми статті 20 Закону № 265/95-ВР передбачає, що до суб`єкта господарювання застосовується відповідна фінансова санкція за:
- здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або
- ненадання під час перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
У першому випадку підставою для притягнення до відповідальності є встановлення факту реалізації товару, який не був облікований належним чином.
У другому випадку необхідно звернути увагу на ключовий елемент норми пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР (щодо обов`язку суб`єкта господарювання надати облікові документи) та статті 20 цього Закону (щодо відповідальності за ненадання таких документів), а саме - словосполучення “товарів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу”, яке міститься у кожній з цих норм.
З урахуванням цього словосполучення, платник податків зобов`язаний надати на початку перевірки облікові документи лише щодо товарів, які безпосередньо на момент перевірки знаходяться у місці продажу, а не за весь період, що охоплений перевіркою.
Такий висновок кореспондується також із положеннями підзаконних нормативно-правових актів, зокрема Порядку ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2021 № 496 (далі – Порядок № 496).
Пункту 2 розділу І Порядку № 496 визначає такі терміни:
- документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - форма обліку), та первинні документи;
- первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 496 форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах.
Аналіз наведених положень свідчить, що обов`язок фізичної особи–підприємця щодо ведення обліку товарних запасів та зберігання первинних документів безпосередньо пов`язаний із наявністю конкретних товарів у місці продажу (господарському об`єкті). Первинні документи та форма обліку мають зберігатися у такому місці лише до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної у відповідних первинних документах.
При цьому апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.02.2024 у справі № 280/6422/22, де зазначено, що для встановлення факту ненадання документів на підтвердження обліку та походження товарів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу, першочергово слід встановити, який саме товар станом на момент перевірки зберігається у місці продажу.
Відповідно, лише у разі встановлення контролюючим органом, що у місці продажу на момент проведення перевірки фактично знаходився конкретний товар, який не внесений до форми обліку та щодо якого відсутні первинні документи, наявні підстави для застосування до суб`єкта господарювання фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону № 265/95-ВР.
Апеляційний суд встановив, що, на думку відповідача, під час перевірки було виявлено порушення ФОП ОСОБА_1 , ведення порядку обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, які не підтверджені під час проведення перевірки первинними документами, що підтверджують облік та походження товарів.
На виконання вимоги відповідача від 29.04.2024 позивач надав відповідачу договір комісії № МІ-ЗО-29-04-24-КВ, акти приймання-передачі товарів до договору комісії від 13.06.2024, 01.06.2025 та від 13.06.2024, форму ведення товарних запасів.
Відповідно до договору комісії № МІ-ЗО-29-04-24-КВ від 29.04.2024, укладеного між ФОП ОСОБА_2 (комітент) та ФОП ОСОБА_1 (комісіонер), його предметом є зобов`язання комісіонера за дорученням комітента, від свого імені за плату (винагороду) укладати за рахунок комітента договори щодо продажу товарів, передбачених договором (пункт 1.1. договору).
Актом приймання-передачі товарів від 01.06.2024 та від 13.06.2024 позивачу передано товар, перелічений у актах.
Отримання товару за даними актами приймання-передачі товарів відображено позивачем у формі ведення обліку товарних запасів. 
Таким чином апеляційний суд вважає, що при комісійній торгівлі комісіонер не здійснює придбання товару, а отримує його від комітента для подальшої реалізації. Відтак, комісіонер не може мати первинних документів на придбання товару (накладних від постачальників, митних декларацій, транспортних документів, актів закупки тощо), оскільки такі документи є у комітента як власника товару.
Документами, що підтверджують облік та походження товару при комісійній торгівлі, на переконання апеляційного суду, є договір комісії та акти приймання-передачі товарів від комітента, які позивачка надала під час перевірки. Ці документи містять усю необхідну інформацію про товар: найменування, кількість, вартість, дату передачі.
Тому вимога відповідача щодо надання позивачем накладних від постачальників та інших первинних документів на придбання товару виходить за межі вимог законодавства, оскільки такими документи комісіонер, з огляду на специфіку комісійної торгівлі, не володіє. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.01.2026 у справі № 140/844/25, контролюючий орган повинен встановити та зафіксувати, які саме товари на момент перевірки вважалися необлікованими, скласти їх опис.
Апеляційний суд вважає, що невчинення відповідних дій, не дозволило відповідачу встановити фактичну кількість товару, переданого на реалізацію за договором комісії, та ідентифікувати реалізовані товари як такі, що передавались позивачу на підставі відповідного договору. 
У той же час, апеляційний суд встановив, що необлікованим відповідач вважав товар, з тих підстав, що документи, подані позивачем до перевірки, не підтверджують походження відповідного товару.
З цього приводу апеляційний суд вище зазначив, що позивач, як комісіонер, з огляду на специфіку комісійної торгівлі, надав відповідачу усі документи, які підтверджують облік товарів, які на думку відповідача реалізовані, як необліковані.
Апеляційний суд, аналізуючи договір комісії від 29.04.2024 № МІ-ЗО-29-04-24-КВ, актів приймання-передачі товарів до договору комісії від 01.06.2024 та від 13.06.2024, форми обліку товарних запасів, встановив, що у актах передачі до договору комісії вкзазані, як такі, що отримані за договором комісії товари, які реалізував позивач у магазині за місцем проведення фактичної перевірки, під час проведення перевірки.
Вказана обставина спростовує доводи відповідача про відсутність документів щодо обліку товарів у кількості 34 од. на загальну суму 688840,3 грн, зазначених у додатку 1 до акта фактичної перевірки, які позивач реалізував в період перевірки з 14.06.2024 по 24.06.2024.
Відповідно до абз.1 п. 85.2 ст. 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Апеляційний суд встановив, що позивач надав відповідачу документи, які підтверджують облік та походження товарів, що знаходяться за місцем реалізації, тому відповідач безпідставно вважав, що позивач порушив п. 85.2 ст. 85 ПК України.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів правомірності та обґрунтованості висновків про порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР, пункту 85.2 статті 85 ПК України, викладених в акті фактичної перевірки та податкового повідомлення-рішення № 0212900705 від 06.08.2024, що є підставою для задоволення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі № 140/1195/25 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель