Постанова
Іменем України 

14 січня 2026 року  
м. Київ 

справа № 640/20808/22-ц
провадження № 61-14126св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Дундар І. О., Зайцев А. Ю., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерства юстиції України, 
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фішерр»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року в складі судді: Литвинової І. В., та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року (повний текст постанови складено 22 жовтня 2025 року) в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є.В., Сушко Л. П.,

Історія справи

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВП ВР Департаменту ДВС), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила скасувати арешт з усього майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня 2014 року № НОМЕР_1.

Позов мотивований тим, що державний виконавець ВП ВР Департаменту ДВС безпідставно не зняв арешт з майна ОСОБА_1 під час прийняття рішення про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, в рамках якого виконавець наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно позивачки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року позов задоволено. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволено. апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС закрито. Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовлено. Касаційну скаргу ВП ВР Департаменту ДВС задоволено. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року скасовано, справу направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року скасовано. Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВП ВР Департаменту ДВС про скасування арешту закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції та її право звернутися до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови.

03 грудня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 

06 грудня 2024 року позивачка через Електронний суд подала заяву про зміну предмету позову.

Заява про зміну предмета позову мотивована тим, що у зв`язку із зміною підсудності необхідно змінити предмет позову, адже згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Як встановлено статтями 448, 449 ЦПК України позов може бути розглянуто шляхом звернення Позивача зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання ним судового рішення.

ВПВР Департаменту державної виконавчої служби, завершуючи виконавче провадження № НОМЕР_1 (в рамках якого накладено арешт на все майно Позивача) при поверненні виконавчого документа стягувачу, повинен був зняти накладений арешт, проте відповідачем цього зроблено не було. Тим більше, що 21 січня 2015 року Верховним Судом України рішення, за яким було видано виконавчий лист, скасовано. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17.

Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного захисту. 

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 06 листопада 2018 року №749-рш відкликав банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» та виключив цей банк з Державного реєстру банків. 23 березня 2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення АТ «БМ Банк», номер запису: 1 000 741 1100 31031021, як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Таким чином, стягувача, ліквідовано, як юридичну особу, саме виконавче провадження. в рамках якого накладено арешт № 45678332, завершено та знищено за закінченням строку зберігання. Будь-яких інших відкритих виконавчих проваджень, в тому числі з виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, стосовно позивачки на сьогоднішній день не існує, не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з усього майна позивачки.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета, просила:
визнати протиправною бездіяльність ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
зобов`язати ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивачки та залучено до участі у справі ТОВ «Фішерр» як третю особу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року:
позов ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: ТОВ «Фішерр» про скасування арешту задоволено;
зобов`язано ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , і накладений у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
на примусовому виконанні у ВПВР Державної виконавчої служби України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц виданого 20 жовтня 2014 року Печерським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 як солідарного з ТОВ «Аляска Трейд» боржника на користь ПАТ «БМ Банк» 969 163,54 долари США та 13 386 791, 35 грн заборгованості за кредитним договором № 2007-112/DC від 31 жовтня 2007 року; стягнення з ТОВ «Аляска Трейд», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Аляска ЛД» з кожного на користь ПАТ «БМ Банк» по 860,25 грн судового збору. У межах цього виконавчого провадження державним виконавцем ВПВР Державної виконавчої служби України Юхименко О. С. складено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня 2014 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 ;
відповідачем було знищено виконавче провадження, при цьому, під час розгляду судом цієї справи представником відповідача не було доведено протилежного, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , у зв`язку з його завершенням, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, є зняття судом арешту, накладеного постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 та скасування заборони відчуження такого майна;
статтею 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Варто зазначити, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06 листопада 2018 року № 749-рш відкликав банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» та виключив цей банк з Державного реєстру банків. 23 березня 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення АТ «БМ Банк», номер запису: 1 000 741 1100 31031021, як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Таким чином, стягувача, ліквідовано, як юридичну особу, саме виконавче провадження. в рамках якого накладено арешт № 45678332, завершено та знищено за закінченням строку зберігання. Будь-яких інших відкритих виконавчих проваджень, в тому числі з виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, стосовно позивача на сьогоднішній день не існує;
суд погодився з доводами сторони позивача, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з усього майна позивача, враховуючи, що арешт майна має тимчасовий характер як засіб забезпечення виконання, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та / або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, а стороною відповідача не наведено переконливих аргументів того, що чинність арешту є доцільною та виправдовує таке втручання у права власності позивача як власника.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року:
апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення;
рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідач знищив виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , у зв`язку з його завершенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, відповідно до статті 59 Закону № 1404-VIII, є зняття судом арешту, накладеного постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 та скасування заборони відчуження такого майна. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення;
суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що Національний банк Україною постановою від 06 листопада 2018 року № 749-рш відкликав банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» та виключив цей банк з Державного реєстру банків. 23 березня 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення АТ «БМ Банк», номер запису: 1 000 741 1100 31031021, як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.
оскільки стягувача як юридичну особу ліквідовано, саме виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт № 45678332, завершено та знищено за закінченням строку зберігання, а будь-яких інших відкритих виконавчих проваджень, в тому числі з виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року № 757/6367/13-ц, стосовно позивача на сьогоднішній день немає, наявність накладеного арешту на майно позивачки свідчить про порушення її прав.
не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з усього майна позивача, враховуючи, що арешт майна має тимчасовий характер як засіб забезпечення виконання, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та / або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, а стороною відповідача не наведено переконливих аргументів того, що чинність арешту є доцільною та виправдовує таке втручання у права власності позивача як власника;
доводи апеляційної скарги щодо що обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника існує не у будь-якому випадку повернення виконавчого документа, а виключно лише у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (стаття 48 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження»), а не повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статі 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, є неприйнятними. У постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21, викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист від 20 жовтня 2014 року № 757/6367/13-ц повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, колегія суддів дійшла переконання, що збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

10 листопада 2025 року Міністерство юстиції України через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року (повне судове рішення складено 22 жовтня 2025 року), у якій просило: 
оскаржені судові рішення скасувати;
провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України;
у разі якщо суд не знайде підстав для закриття провадження у справі, то у задоволені позову відмовити повністю;
під час прийняття судом рішення вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
12 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову ВП № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІ (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними); 
законодавством не передбачено обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника. Зазначене кореспондується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року № 333/395/22;
позивач, який є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, не погоджуючись із арештом звернувся до суду з позовною заявою, яку обґрунтовував тим, що відповідач, завершуючи виконавче провадження (у рамках якого накладено арешт на все майно позивача), при поверненні виконавчого документа стягувачу повинен був зняти накладений арешт, проте, останнім цього зроблено не було. Слід зауважити, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи;
у разі, якщо арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Аналіз зазначених норм та висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2021 року у справі № 712/12136/18, дає підстави стверджувати, що боржник не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом, зокрема розділом VII ЦПК України, у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту. Зазначене свідчить про те, що суди помилково розглянули справу в позовному провадженні, що вказує на порушення норм процесуального права, зокрема пункту 2 частини другої статті 19 та, пункту 1 частини першої статті 255, статті 447-1 ЦПК України.

24 грудня 2025 року ОСОБА_1 через Електронний суд подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому просила:
касаційну скаргу залишити без задоволення;
рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
після передачі справи з адміністративної юрисдикції 06 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, а 13 грудня 2024 року справу прийнято до провадження у спрощеному порядку, тобто позовні вимоги були процесуально приведені у відповідність до цивільної юрисдикції саме через заяву про зміну предмета позову;
враховуючи знищення виконавчого провадження, належним способом захисту є зняття арешту судом відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»;
суди застосували частину п`яту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» тому, що виконавець відмовився приймати процесуальне рішення (постанова), пославшись на знищення провадження;
виконавчий лист, виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Тому виконавче провадження завершилося 12 січня 2016 року шляхом винесення постанови про повернення виконавчого листа, однак арешт з майна знятий не був;
на сього виконавче провадження завершено, арешт знято та у стягувача відсутні будь-які претензії до ОСОБА_1 

26 грудня 2025 року ТОВ «Фішерр» через Електронний суд подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило:
врахувати позицію стягувача ТОВ «Фішерр» щодо повного погашення заборгованості та відсутності будь-яких претензій до боржників;
касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення;
рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
ТОВ «Фішерр» набуло усіх прав та обов`язків кредитора за кредитним договором №2007-112/DC від 31 жовтня 2007 року та договорам забезпечення, в тому числі договору іпотеки та договору поруки з ОСОБА_1 ;
ТОВ «Фішерр» не має майнових, фінансових чи інших претензій до ОСОБА_1 ;
виконавче провадження № НОМЕР_1 завершене, а його матеріали знищені за закінченням строків зберігання.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

07 січня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України). 

В ухвалі Верховного Суду від 12 грудня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11; від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22; від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17; від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.

Фактичні обставини

Державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС від 05 грудня 2014 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого з виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2014 року № 757/6367/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва, виніс постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника та наклав заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 .

Виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року № 757/6367/13-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року у справі № 757/6367/13-ц скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому, представник позивачки звернувся до ВП ВР Департаменту ДВС із заявою про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Листом від 15 листопада 2022 року № 106905/108294-31-22/20.1 заступник директора Департаменту - начальник ВПВР Департаменту ДВС Нещадима І. повідомила, що за даними з реєстру Автоматизованої системи виконавчого провадження, у відділі у період з 2014 року до 2016 року на виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, а тому відсутні правові підстави для прийняття відповідного процесуального рішення у вигляді постанови про зняття арешту, при цьому виконавче провадження № НОМЕР_1 вже знищено, у зв`язку зі спливом терміну його зберігання в архіві.

На примусовому виконанні у ВПВР Департаменту ДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц, виданого 20 жовтня 2014 року Печерським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 як солідарного з ТОВ «Аляска Трейд» боржника на користь ПАТ «БМ Банк» 969 163,54 дол. США та 13 386 791,35 грн заборгованості за кредитним договором від 31 жовтня 2007 року № 2007-112/DC; стягнення з ТОВ «Аляска Трейд», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Аляска ЛД» з кожного на користь ПАТ «БМ Банк» по 860,25 грн судового збору.

У межах цього виконавчого провадження державний виконавець Юхименко О.С. склав постанову про арешт майна боржника та оголосив заборону на його відчуження від 05 грудня 2014 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржниці ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). 

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом (стаття 447 Розділ VII ЦПК України).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (статті 447-1 Розділ VII ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що:
боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19)); 
судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється у спеціальному порядку, передбаченому для цього законодавством, а не у позовному провадженні Такий підхід до застосування норм є усталеним і був передбачуваним для позивача (див. пункт 19.2. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справа № 541/1409/22 (провадження № 61-18020св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначено: 
«87. Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що: 
«71. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-XIV; частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).
72. Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.
73. У цій справі судами встановлено, що 23 травня 2013 року державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Білик Р.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесено постанову, якою накладено арешт на все рухоме, нерухоме майно та автотранспортні засоби, що належать ОСОБА_1 , в межах суми звернення стягнення та оголошено заборону на відчуження будь-якого майна боржника в межах суми боргу. Також постанови про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження виносилися Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 03 червня 2015 року та 19 жовтня 2015 року.
74. Зазначені арешти майна ОСОБА_1 є чинними на час розгляду скарги боржника. При цьому матеріали виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси 26 квітня 2013 року, знищені, оскільки їх строк зберігання закінчено.
75. 24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) із заявою про скасування вказаних арештів. Листом Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 листопада 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що стаття, на підставі якої завершено виконавчі провадження, не передбачає зняття арешту з майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». При цьому конкретні обставини та підстави завершення цих виконавчих проваджень не вказано.
76. Водночас заявниця стверджує, що упродовж багатьох років ОСОБА_4 виконував рішення суду, у 2019 році він помер і виконавче провадження щодо нього було припинене. На підставі договору факторингу право вимоги за кредитним договором № 010/2-0-1/07-341 від 21 червня 2007 року перейшло до ТОВ ФК «Форінт», однак суди відмовили у задоволенні його заяви про заміну сторони виконавчого провадження. Тому заявниця вважає, що вона уже не є боржником Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», а отже, наявні правові підстави для скасування накладеного на її майно арешту.
77. З наведеного вбачається, що суди попередніх інстанцій при розгляді скарги ОСОБА_1 не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт.
78. Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
79. Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1.
80. У свою чергу, місцевий суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на відмову у задоволенні її заяви про скасування арештів, мав зобов`язати Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1.
81. Відповідно до статті 447 ЦПК України (в редакції від 06 листопада 2022 року) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
82. Згідно із частиною першою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
83. У статті 451 ЦПК України зазначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
84. Натомість, розглядаючи скаргу ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій не дослідили матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1.
85. Оскільки за змістом частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року слід скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
86. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід врахувати наведені в цій постанові висновки, встановити конкретні обставини та підставу завершення виконавчого провадження у межах якого накладався арешт на майно ОСОБА_1 та за результатами цього прийняти мотивоване рішення про задоволення або відмову в задоволенні скарги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 61-6609св25) зазначено, що:
«із матеріалів справи відомо, що 12 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у відповідності до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови) - відсутність у боржника майна.
В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 12 січня 2016 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи в суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року.
Крім того, виконавчий лист № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13- від 30 вересня 2014 року, яке в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що в разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі, від сторін виконавчого провадження.
Заявником направлено заяву до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна, оскільки у ОСОБА_2 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту йому не було відомо раніше.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) виснувала, що суди попередніх інстанцій під час розгляду скарги ОСОБА_1 не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт.
Натомість, розглядаючи скаргу ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій не дослідили матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1.
Із урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, отримавши заяву ОСОБА_2 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) з урахуванням відсутності майнових претензій з боку кредитора, та після цього прийняти рішення за результатами розгляду відповідної заяви.
У статті 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій не дослідили матеріалів відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить висновок про обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_2 , колегія суддів суду касаційної інстанції доходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги, та скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції».

У справі, що переглядається:
на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року до Печерського районного суду м. Києва 03 грудня 2024 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 ;
06 грудня 2024 року позивачка через Електронний суд подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила змінити предмет позову у справі № 640/20808/22-ц про зняття арешту № НОМЕР_1 за заявою ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на скаргу на бездіяльність ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та застосування наслідків завершення виконавчого провадження та скасування арешту з майна, шляхом: визнання протиправною бездіяльність ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; зобов`язання ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (т. 3, а. с. 81-86);
у заяві про зміну предмету позову ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку із зміною підсудності позивач вважає за необхідне змінити предмет позову, адже згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України. Як встановлено статтями 448, 449 ЦПК України позов може бути розглянуто шляхом звернення позивача зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання ним судового рішення;
за змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги; суди не звернули уваги на те, що за результатами розгляду скарги, поданої у порядку Розділу VII, суд постановляє ухвалу;
касаційний суд погоджується із доводами касаційної скарги про те, що боржник не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом, зокрема розділом VII ЦПК України, у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту. ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 06 грудня 2024 року, звернулася саме зі скаргою у порядку передбаченому розділом VII ЦПК України, проте суди помилково розглянули справу в позовному провадженні, а тому це не є підставою для скасування судових рішень в цій справі;
ОСОБА_1 стверджувала, що ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України завершуючи виконавче провадження № НОМЕР_1 (в рамках якого накладено арешт на все майно позивача), при поверненні виконавчого документа стягувачу, повинен був зняти накладений арешт, проте відповідачем цього зроблено не було. Також 21 січня 2015 року Верховний Суд України скасував рішення, за яким було видано виконавчий лист. Заявниця також вказувала, що на свою заяву про зняття арешту з нерухомого майна від 16 вересня 2022 року вона отримала лист № 106905/108294-31-22/20-1 від 15 листопада 2022 року від ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому повідомлено, що на виконанні у відповідача у період з 2014 по 2016 рік знаходилось дане виконавче провадження, матеріали якого знищено у зв`язку із закінченням строків його зберігання. Арешт на майно позивача було накладено в рамках виконавчого провадження, постанова видана в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року;
отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України суд першої інстанції повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ;
суд першої інстанції при розгляді скарги ОСОБА_1 мав зобов`язати ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та залежно від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1 ;
суди при розгляді скарги ОСОБА_1 не дослідили матеріали відновленого виконавчого провадження, не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт;
під час нового розгляду справи судам належить врахувати наведені в цій постанові висновки, встановити конкретні обставини та підставу завершення виконавчого провадження у межах якого накладався арешт на майно ОСОБА_1 та за результатами цього прийняти мотивоване рішення про задоволення або відмову в задоволенні скарги.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (часина четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішенняПечерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

А. Ю. Зайцев

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко