Справа № 127/7809/25
Провадження № 22-ц/801/221/2026
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року	Справа № 127/7809/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М., 
за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О., 
за участю сторін: позивача ОСОБА_1 , прокурора Колівошко С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/7809/25 запозовом  ОСОБА_1 до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Яна Анатолійовича про відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року, яке ухвалила суддя Іщук Т.П. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 03 листопада 2025 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Я.А. про відшкодування моральної шкоди, який мотивовано тим, що 19 липня 2018 року відкрите кримінальне провадження №4201822000000950, передбачене ч.1 ст.367 КК України, щодо колишнього начальника Полтавського слідчого ізолятора ОСОБА_2 , який в період з 26 листопада 2010 року до 25 січня 2011 року не забезпечив дотримання щодо ОСОБА_1 положень ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.11 цього Закону щодо надання медичної допомоги, чим навмисне піддав його життя реальній небезпеці. При цьому відмічає, що численні слідчі, не провівши досудове розслідування та необхідні слідчо-процесуальні дії, направлені на встановлення істини, не усунувши недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів, винесли невмотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження, виклавши у них свідомо недостовірні доводи, копії яких навмисно не спрямовували на адресу позивача. Постанови про закриття кримінального провадження були скасовані ухвалами слідчих суддів на відміну від прокурорів.
Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №4201822000000950 здійснював прокурор Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А., який вступивши в змову з слідчими, спільно зайнялися невластивою для цих посадових осіб діяльністю - укриттям посадових злочинів, навмисне скоєних щодо позивача фігурантами у справі, і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у кримінальному провадженні №4201822000000950.
Позивач вважає, що прокурор Махно Я. А. навмисно не виконував вимоги Конституції України і КПК України, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично припинено в зв`язку з відсутністю контролю та нагляду з боку прокурора Махна Я. А. Позивач зазначає, що своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні №4201822000000950, навмисним порушенням розумних строків прокурор Махно Я. А. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду, яку позивач оцінює у 580000,00 грн. При цьому відмічає, що бездіяльність прокурора та надмірна тривалість кримінального провадження є для нього психотравмуючими факторами, він змушений відвідувати орган досудового розслідування, суд, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. Він же є людина похилого віку, інвалід 2 групи, важко хворий. За таких обставин просив позов задовольнити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Полтавська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. ст.23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, та порушенням норм процесуального права, зокрема ст. ст. 76 – 81, 263, 264 ЦПК України. Просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути на користь Полтавської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не доведено наявність елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, а саме: процесуальних рішень, прийнятих у порядку КПК України; самого факту моральної шкоди, заподіяної йому порушенням його прав відповідачем; причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача; не наведено обґрунтований розрахунок визначеного позивачем розміру моральної шкоди, що відповідно до ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Звертає увагу, що ОСОБА_1 не було визнано потерпілим у кримінальному провадженні №4201822000000950.
Крім цього, порушення розумних строків досудового розслідування кримінального провадження №4201822000000950 та його неефективність у кримінальному судочинстві не встановлена. Окрім цього, зі змісту положень ЦПК України вбачається, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення фактів неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України.
Отже висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування йому моральної шкоди є помилковими. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а ухвалене з додержанням норм матеріального права рішення суду – залишити без змін. Зазначив, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2011 року (справ №10-29/2011) було скасовано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою до 4-х місяців.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року в справі №638/6301/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, за участі третьої особи - Управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року в цій справі заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року в незмінній частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року залишене без змін.

Як слідує з цієї постанови рішенням апеляційного суду стягнуто на користь ОСОБА_1 150000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завдану під час його тримання у Полтавському слідчому ізоляторі внаслідок ненадання йому належної медичної допомоги. 

19 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №4201822000000950 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 ст.367 КК України, за заявою ОСОБА_1 . Предметом досудового розслідування є викладені заявником в заяві від 06 липня 2016 року відомості, що внаслідок протиправної бездіяльності начальника Полтавського слідчого ізолятора ОСОБА_2 та неналежного виконання останнім службових обов`язків через несумлінне ставлення до них щодо ОСОБА_1 під час утримання в даній установі не забезпечено дотримання положень ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо окремого тримання від інших осіб, які перебувають під вартою, як раніше несудимої особи, який раніше працював в органах внутрішніх справ, ст.11 цього Закону щодо надання медичної допомоги. 

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань в м. Полтаві. Процесуальне керівництво здійснюють прокурори Полтавської обласної прокуратури.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року (справа №554/9416/19) скасована постанова про закриття кримінального провадження №4201822000000950, винесена 11 вересня 2019 року слідчим першого відділу СУ ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві Удовіченко В. М. Так, скасовуючи вказану постанову, встановлено, що слідчим не було процесуально здійснено заходів по збиранню та дослідженню доказів в порядку ст.91-94 КПК України та постанова є передчасною.

10 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову від 12 березня 2020 року про закриття кримінального провадження №4201822000000950.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2021 року (справа №554/9416/19) скасовано постанова про закриття кримінального провадження №4201822000000950, винесена 11 вересня 2019 року слідчим першого відділу СУ ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві Удовіченко В. М. Скасовуючи постанову, суд встановив, що слідчий не перевірив в повній мірі обставини, на які посилається заявник, зокрема не проведено допит ОСОБА_1 , розслідування було проведено поверхнево без дослідження та оцінки всіх обставин кримінального провадження.

04 листопада 2021 року Ісмайлов В. Ш. звертався до керівника Полтавської обласної прокуратури зі скаргою та просив зобов`язати процесуального прокурора проконтролювати численні ухвали суду та спонукати керівництво ДБР в м. Полтаві направити матеріали цього кримінального провадження до суду.

У відповіді на цю скаргу Полтавська обласна прокуратура роз`яснила самостійність прокурора у його процесуальній діяльності (лист від 12 листопада 2021 року №31-917-14).

03 лютого 2022 року постановою старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Кривобока Ю. А. закрите кримінальне провадження №4201822000000950 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений ст.219 КПК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

23 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа №554/9416/19) скаргу ОСОБА_1 від 26 червня 2023 року задоволено та скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Кривобока Ю.А. від 03 лютого 2022 року про закриття кримінального провадження №4201822000000950. При цьому встановлено, що не усунуто недоліки, викладені в попередній ухвалі суду, проігноровано всі доводи заявника, не допитано фігурантів по справі, не проведено одночасного допиту між фігурантами, не звернуто до суду для продовження строку досудового розслідування, не взято до уваги рішення суду в справі №638/6301/14.

Полтавська обласна прокуратура, розглянувши скаргу ОСОБА_1 від 16 вересня 2023 року на недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №4201822000000950, а також з інших питань, зазначила, що досудове розслідування у вказаному провадженні не в повній мірі відповідає вимогам ст.2, 9, 28 КПК щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення та дотримання розумних строків та 25 вересня 2023 року прокурору надано вказівки у провадженні щодо строків вчинення певних процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

За даними ЄДРСР, які є в загальному доступі, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 27 грудня 2023 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42017000000000973, яке об`єднане з кримінальним провадженням №4201822000000950.

29 серпня 2024 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження №42024000000001008 за ознаками злочинів, передбаченого частиною 1 ст.364 КК, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.1 ст.396, ч.3 ст.382 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року за заявою ОСОБА_1 від 06 листопада 2023 року про вчинення кримінальних правопорушень слідчими ТУ ДБР, розташованим у м. Полтаві та прокурором Полтавської обласної прокуратури.

Позивач є особою з інвалідність ІІ групи. З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року слідує, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. 

Позивачем долучено до матеріалів справи також висновок №228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року, виписку із медичної картки амбулаторного хворого та акт судово - медичного дослідження №4236-02/10 від 02 вересня 2010 року.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, як на підставу своїх вимог вказує на бездіяльність прокурора та надмірну тривалість кримінального провадження №4201822000000950.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із обставин, встановлених у справі: із встановленої наявності спричинення позивачу посадовими особами Полтавської обласної прокуратури моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача. Моральна шкода виразилася в душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, неодноразовим прийняттям слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, тривалою невизначеністю правовідносин і вимушеною необхідністю відстоювати свої законні права та інтереси в судовому порядку; внаслідок порушення вимог «розумних строків» кримінального провадження, необхідністю звернення із відповідними заявами, клопотаннями і скаргами.
Суд врахував характер правопорушення, тривалість досудового розслідування кримінального провадження, глибину душевних страждань позивача, які є відчутними, але не критичними, а також вимоги розумності та справедливості, а тому дійшов висновку про стягнення на користь позивача 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 постанови).

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина 2).

Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містяться у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
Однією із обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.

За правилами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Для цього, позивач звертаючись до суду із позовом, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням вимог статті 175 ЦПК України (пункти 4, 5 частини 3), у поданій заяві має зазначити зміст заявлених вимог: спосіб захисту прав, передбачений законом; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За правилами статей 12 та 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та подати докази. Доказування не ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), допустимими – що свідчать про обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України); достовірними – на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України); достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду із даним позовом до Полтавської обласної прокуратури, обґрунтував свої вимоги тим, що відповідач і третя особа своєю протиправною тривалою бездіяльністю при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків по кримінальному провадженню, умисним невиконання протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінального процесуального законодавства, заподіяли йому моральну шкоду, яку він оцінив в сумі 580 000,00 грн.

Отже, як слідує із позовної заяви ОСОБА_1 , моральні страждання завдані йому неправомірною тривалістю кримінального провадження №4201822000000950 від 19 липня 2018 року і не здійсненням належного нагляду за додержанням законності з боку процесуального керівника – прокурора Махна Я.А.

Проте такі обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 бездіяльності процесуального керівника – прокурора Махна Я.А. та винесених слідчими постанов у кримінальному провадженні, є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і прокурорського нагляду та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. 

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення у відшкодування моральної шкоди.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до суду із скаргами на дії (бездіяльність) прокурора, у тому числі процесуального керівника – прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Я.А., під час нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №4201822000000950 та що такі скарги задоволені судом.

При цьому позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, а самий факт скасування слідчими суддями процесуальних рішень слідчих у кримінальному провадженні №4201822000000950 не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, звернувшись із даним позовом до суду, позивач у ньому не зазначив та не надав будь-яких судових рішень або висновків компетентних органів, які б доводили наявність фактів невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків відповідачем Полтавською обласною прокуратурою, у тому числі процесуальним керівником – прокурором Махна Я.А.

Також позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні №4201822000000950 та завданням йому моральної шкоди, як і не доведено спричинення йому моральної шкоди тривалістю здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні та бездіяльністю в діях прокурора Махна Я.А.

Тривалий строк досудового розслідування обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, і жодним чином не свідчить про протиправну бездіяльність процесуального керівника – прокурора та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.
Сам факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності прокурора і не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку можуть бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача.
Таких доказів позивачем не надано.

Надана позивачем медична документація: висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі від 01 листопада 2024 року; виписка із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 , із якої вбачається, що йому проведено хірургічне лікування 07 лютого 2010 року; виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення, яка свідчить про те, що позивач 08 вересня 2017 року був направлений у стаціонар, де проходив лікування і був виписаний 20 вересня 2017 року), не підтверджує настання негативних наслідків для нього та спричинення йому моральної шкоди саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Полтавської обласної прокуратури, та погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим. 

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора моральної шкоди та на підтвердження неправомірної поведінки прокурора під час досудового слідства, яка знаходилася б у причинно-наслідковому зв`язку із негативними наслідками для позивача.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом положень ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 та ст. 1176 ЦК України обґрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту протиправності дій (бездіяльності) посадових осіб Полтавської обласної прокуратури, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, а також факту заподіяння позивачу їх діями чи бездіяльністю моральних страждань або втрат немайнового характеру, позивачем суду не надано, висновки суду в цілому про наявність підстав для часткового задоволення позову є безпідставними. Отже, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а судове рішення, що не відповідає вимогам закону, підлягає скасуванню в цілому з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплатити судового збору, тому сплачений Полтавською обласною прокуратуроюсудовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволені позову  ОСОБА_1 до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Яна Анатолійовича про відшкодування моральної шкоди – відмовити. 
Компенсувати Полтавській обласній прокуратурі за рахунок держави сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1816,80 грн, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2026 року.

Головуючий     Сопрун В.В.

Судді      Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.