Провадження №2-а/760/662/26
Справа №760/8935/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Омельяненко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом ДПП у якому просив: скасувати постанову ЕНА № 1848827 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі; провадження по адміністративній справі закрити відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Позовні вимоги мотивував тим, що 07 квітня 2024 року поліцейським інспектором 1 взводу роти №1 батальйону №3 полку №1 УПП в м. Києві старшим лейтенантом поліції Капленком С.В. відносно нього винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серія ЕНА № 1848827.
Відповідно до цієї постанови його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, за такого формулювання: 07.04.2024 о 13 год. 40 хв. в м. Києві по вул. Лятошинського, 14, ОСОБА_1 керував ТЗ, будучи позбавленим права керування, чим порушив п.2.1.а ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 126 КУпАП.
Вказує, що 07.04.2024 близько 13 год. він дійсно знаходився у припаркованому автомобілі в м. Києві по вул. Лятошинського, 14, на парковці біля магазину, чекаючи на дружину, яка здійснювала керування даним автомобілем. У цей час до нього підійшли працівники поліції, почали перевірку документів та він повідомив, що не керує автомобілем і не збирається цього робити, а тому не може бути притягнутий до відповідальності за порушення ПДР. Не дивлячись на його заперечення, працівники поліції абсолютно безпідставно склали постанову за ст. 126 КУпАП.
Зазначає, що він автомобілем не керував та матеріали справи не містять пояснень свідків та/або відео, що підтверджує факт керування автомобілем. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що він керував автомобілем та був зупинений працівниками поліції за порушення ПДР.
З огляду на наведене, позивач просив позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
14.05.2024 представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.05.2024 було відкрито провадження у справі та розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Позивачу судом було надіслано копію ухвали суду від 20.05.2024. Відповідачам судом було надіслано копію ухвали суду від 20.05.2024 та копію позовної заяви із додатками.
12.08.2024 представником відповідача-2 було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував.
Заперечення проти позову мотивував тим, що під час патрулювання Голосіївського району міста Києва 07.04.2024 о 13 год. 40 хв. екіпажем патрульної поліції був помічений транспортний засіб Mercedes-Benz ML 320, номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Лятошинського,14, який стояв з заведеним двигуном внутрішнього згорання, а водій, знаходячись на водійському сидінні, стояв посеред дороги та очікував вільне місце.
Інспектор, підійшовши до ТЗ, водієм якого виявився позивач, представився, пояснив причину зупинки, та на підставі п. 2.4 (а) висунув законну вимогу позивачу пред`явити документи зазначені у п. 2.1 а, б ПДР, на що позивач повідомив, що в нього немає ніяких документів, а рух на транспортному засобі він не здійснював.
Вказує, що як вбачається із відеозапису - 00 хв 48 сек, позивач здійснює рух для того щоб запаркувати свій транспортний засіб.
Зазначає, що в ході спілкування та під час перевірки особи позивача за допомогою бази ПНП «АРМОР» було встановлено, а також перевірено на офіційному веб-порталі Судової влади України про те, що позивач позбавлений права керування транспортним засобом терміном на 1 рік, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.11.2023 у справі № 752/21916/23.
Тому інспектор, за сукупними проявами об`єктивного складу, що визначені ч. 4 ст. 126 КУпАП, за своїм внутрішнім переконанням оцінив докази, що свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення, за результатами розгляду якої виніс постанову, оформлену відповідно до вимог ст. 283 КУпАП.
Тому у задоволені позовних вимог просив відмовити.
02.09.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив у якій він на спростування доводів, викладених у відзиві, зазначив, що 07.04.2024 приблизно о 13:30 - 13:40 год. ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 на належному йому автомобілі Mercedes-Benz ML 320 ДНЗ НОМЕР_1 заїхали на огороджений паркувальний майданчик за адресою: місто Київ, вулиця Лятошинського, 14, біля супермаркету Велмарт. Керування транспортним засобом здійснювала ОСОБА_2 .
Вказує, що під час заїзду на паркувальний майданчик в автомобілі луснув шланг гідропідсилювача керма та ОСОБА_2 вийшла з автомобіля і разом з дитиною пішла в магазин «Автозапчастини», який знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Лятошинського 14, для того, щоб придбати запасний шланг.
У цей час ОСОБА_1 вийшов з машини, відкрив капот, зняв клеми з акумулятора для того, щоб погасли датчики ABS, ETC, Bas Esp, надів клеми, закрив капот, сів на водійське сидіння, увімкнув запалення та запустив двигун, натиснув гальмо та покрутив кермо для того, щоб прибрати повітря з системи гідропідсилення.
Зазначає, що підготовка до заміни шланга гідропідсилювача керма була єдиною метою, з якою ОСОБА_1 сів на сидіння водія та увімкнув двигун, проте автомобіль у цей час не рухався і наміру рухатися ОСОБА_1 не мав.
Посилається, що приблизно через 2-3 хв. до ОСОБА_1 зі сторони дверцят водія постукав поліцейський та висунув вимогу перепаркувати машину праворуч.
Стверджує, що в момент озвучення поліцейським вимоги, вікно автомобіля було відкрите, ОСОБА_1 дивився на поліцейського та розмовляв з ним з відстані 30 - 40 сантиметрів, а тому в момент поліцейський не міг не бачити ймовірної наявності у ОСОБА_1 таких ознак алкогольного сп`яніння, як «запах алкоголю з порожнини роту» та «почервоніння обличчя», які відображені у протоколі про адміністративне правопорушення.
Вказує, що після цього ОСОБА_1 виконав вимогу поліцейського та перепаркував автомобіль у місце, на яке вказав поліцейський.
Зазначає, що о 13:48:53 до поліцейських підійшла ОСОБА_2 та повідомила про те, що керувала автомобілем вона, однак поліцейський повідомив про те, що ним зафіксовано той факт, що ОСОБА_1 «керував, переставляв» автомобіль. Про будь-які інші факти керування ОСОБА_1 автомобілем, крім факту перепаркування автомобілю, здійсненого на вимогу поліцейського, ним в ході оформлення матеріалів не зазначається.
Тобто на момент початку здійснення запису за допомогою відеореєстратора о 13:42:23 і до висунення вимоги поліцейським щодо перепаркування о 13:42:37 автомобіль, в якому перебував ОСОБА_1 , руху не здійснював, тоді як у оскаржуваній постанові зазначено час скоєння правопорушення 13:40, тобто час, у який запис відеореєстратором поліцейським не здійснювався взагалі.
Тому дія поліцейського щодо висунення вимоги ОСОБА_1 про початок руху транспортного засобу була спрямована не на усунення та припинення майбутнього адміністративного правопорушення, як того вимагає Закон України «Про Національну поліцію» та частинна 1 статті 266 КУпАП, а навпаки на примушення його до скоєння дій з метою вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення з метою його подальшого викриття та притягнення до адміністративної відповідальності.
Такі дії, на думку представника, є провокацією зі сторони поліцейського, а тому викладені раніше обставини свідчать про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення до моменту вчинення щодо нього провокації поліцейським. У контексті цього представник посилався на практику Київського апеляційного суду, викладену у постанові від 11.09.2023 у справі № 752/12935/23, у постанові від 27.05.2024 у справі № 752/23423/23, у постанові від 29.03.2024 у справі № 359/11227/23, у постанові 08.07.2024 у справі № 759/3538/24, у постанові від 06.04.2023 у справі № 359/7372/22.
Посилається, що ці обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_1 умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а також про вчинення його під впливом провокації поліцейського.
Окрім цього, вказує, що поліцейським у постанові неправильно зазначено час ймовірного вчинення правопорушення, а саме: 13:40 замість 13:43.
З огляду на це, просив позовні вимоги задовольнити.
14.11.2024 представником позивача подано до суду клопотання про долучення доказів та заяву про відшкодування судових витрат.
25.11.2024 представником відповідача-2 подано до суду заперечення на заяву про відшкодування судових витрат.
Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то сторони у судове засідання не викликалися.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 07.04.2024 відносно позивача працівником поліції було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме за те, що 07.04.2024 близько 13 год. 40 хв. за адресою: м. Київ, вул. Лятошинського, 14, ОСОБА_1 керував тз, будучи позбавленим права керування Голосіївським районним судом м. Києва від 02.11.2023 строком на 12 місяців, чим порушив п. 2.1а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Даною постановою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн.
Дослідивши складену постанову, суд приходить до наступного висновку.
Статтею 251 КУпАП України передбачено, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Разом з тим, положення даної статті вказують на те, що ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності,потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Пунктом 2.1. «а» ПДР визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Диспозиція частини 4 статті 126 КУпАП визначає відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Під час судового розгляду установлено, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2023 у справі № 752/21916/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.
Відповідно до інформації із ЄДРСР постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2023 у справі № 752/21916/23 у апеляційному порядку не оскаржена, а тому станом на 07.04.2024 ОСОБА_1 був позбавлений права керування транспортними засобами.
Крім цього, на підставі доданого до відзиву на позовну заяву відеозапису установлено, що 07.04.2024 о 13 год. 43 хв. ОСОБА_1 здійснював керування тз Мерседес, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме: здійснив переміщення транспортного засобу із проїзної частини (проїзду) на узбіччя.
Ці обставини, з огляду на позицію, викладену у відповіді на відзив, стороною позивача не оспорюються.
Водночас суд відхиляє посилання представника позивача на постанову Голосіївського районного суду м. Києві від 09.10.2024 у справі № 752/8723/24, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП, та під час цієї справи було установлено недоведеність факту керування ОСОБА_1 тз 07.04.2024, позаяк під час розгляду цієї справи на підставі наданих сторонами доказів установлено інші обставини.
Окрім цього, відповідно до 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто преюдиційне значення під час розгляду адміністративної справи мають обставини, установлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, а не у постанові суду у справі про адміністративне правопорушення.
Також суд відхиляє доводи представника про те, що спірне правопорушення було вчинене ОСОБА_1 внаслідок провокації з боку поліцейського з огляду на наступне.
Під час огляду відеозапису, доданого відзиву, судом установлено, що ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля, мотор якого був заведений, проте який перебував не нерухомому стані та навпроти якого стояв інший автомобіль, який не міг виїхати із прилеглої території у зв`язку із розташуванням на проїзній частині тз позивача (тз позивача перешкоджав продовженню руху іншого автомобіля).
Дійсно, після того як поліцейський підійшов до автомобіля, за кермом якого перебував позивач, він йому сказав перемістити тз в сторону (ці обставини зафіксовані на відеозаписі).
Водночас під провокацією вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, слід розуміти дії поліцейського, які свідомо та умисно підштовхуватимуть позивача здійснити керування тз у той момент, коли він був позбавлений права керування.
Тобто у цьому випадку щоб спровокувати позивача на вчинення цього адміністративного правопорушення, поліцейський щонайменше мав усвідомлювати можливість вчинення такого правопорушення позивачем, а тому мав володіти інформацією про застосування до позивача стягнення у виді позбавлення права керування тз станом на момент надання протиправної, на думку представника, вимоги, позаяк за відсутності такого обмеження, склад адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП був би відсутній.
Проте під час дослідження доданого до відзиву на позовну заяву відеозапису суд установив, що поліцейський на момент надання такої вимоги не міг володіти інформацією про позбавлення позивача права керування тз відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києві від 09.10.2024 у справі № 752/8723/24, оскільки на момент вчинення позивачем правопорушення його особа поліцейським не була встановлена, надалі позивач тривалий час відмовлявся надати поліцейському документи, які посвідчують його особу, а тому особу позивача та факт позбавлення його права керування тз поліцейським був установлений набагато пізніше, ніж була надана вимога перепаркувати авто.
Доводи про те, що поліцейськими здійснювалися спроби спровокувати позивача на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, не можуть бути оцінені під час розгляду цієї справи, оскільки підлягають оцінці виключно судом, який здійснюватиме розгляд відповідного протоколу про адміністративного правопорушення за ст. 130 КУпАП.
На відсутність провокації у цьому випадку також свідчить і суб`єктивне ставлення позивача до цього правопорушення, який під час спілкування із поліцейськими стверджував про відсутність у його діях керування транспортним засобом, позаяк він лише перепаркував автомобіль з метою надати можливість виїзду іншому автомобілю.
Тобто у цьому випадку позивач вважав, що його дії з перепаркування автомобіля не є тотожними керуванню таким автомобілем та саме перепаркування він здійснив через необхідність надання можливості виїзду іншому автомобілю, а не у зв`язку із вимогою поліцейського. Будь-яких доводів про те, що позивач здійснив перепаркування автомобіля на вимогу поліцейського, ОСОБА_1 під час спілкування із поліцейськими не зазначав.
На підставі викладеного вище, суд вважає, що підставою (обставиною, яка спонукала) для перепаркування позивачем автомобіля була не вимога поліцейського, а необхідність надати можливість виїзду іншому автомобілю, а тому необґрунтованими є доводи представника позивача про вчинення працівником поліції провокації адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.
У постанові № 404/4467/16а від 20 лютого 2019 року Верховний Суд зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Отже, перепаркування транспортного засобу із одного місця на інше є керування ним у розумінні статті 126 КУпАП, а тому вищезгадані дії позивача утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.
З огляду на це, суд погоджується з висновком поліцейського про те, що в діях ОСОБА_1 за досліджених вище обставин наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а тому підстави для скасування постанови відсутні.
Окрім цього, не є підставою для скасування постанови похибка поліцейського у визначені часу вчинення правопорушення на 3 хв., позаяк це не спростовує факту вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Статтями 245-246 КУпАП України встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її з точною відповідністю з законом.
Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що адміністративний позов до відповідача ДПП задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог до відповідача Управління патрульної поліції у м. Києві.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За визначенням, що міститься у п. 7 ч. 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ст. 245 Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За приписами п. 5 ст. 213 КпАП України справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За визначенням, що міститься у ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають:
1) центральний орган управління поліцією;
2) територіальні органи поліції.
Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23, п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Стаття 222 КпАП України встановлює, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, частина друга статті 44-3, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Приписами ч. 3 статті 288 КпАП України визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Отже, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 4 ст. 126 КпАП України, інспектори відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.
Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 742/2298/17 та від 26.12.2019 у справі за № 724/716/16-а.
Так, Верховний Суд у вказаних справах вказав, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Суд приходить до висновку, що органом Національної поліції у даній справі є Департамент патрульної поліції та судом було здійснено розгляд справи по суті заявлених вимог саме до відповідача Департаменту патрульної поліції, як суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги до Управління патрульної поліції у м. Києві не підлягають задоволенню, оскілки пред`явлені до неналежного відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відносяться на рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 126, 251, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:     Усатова І.А.