ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 541/2876/22
провадження № 61-13092св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа: ОСОБА_3 , Миргородський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Макаренко Наталія Олександрівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Акрітовим Павлом Костянтиновичем, на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2024 року у складі судді Дністрян О. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2024 рокуу складі колегії суддів: Лобов О. А., Дорош А. І., Триголов В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Миргородський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Макаренко Н. О., про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька. 
Позов мотивований тим, що 21 лютого 2018 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_5 . До укладення їхнього шлюбу ОСОБА_4 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 21 лютого 2009 року до 12 листопада 2012 року , в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 .
15 травня 2022 року позивач дізналася про смерть свого чоловіка ОСОБА_4 . При зверненні до нотаріуса матері померлого - ОСОБА_3 було повідомлено про коло спадкоємців станом на 01 липня 2022 року, а саме: ОСОБА_3 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину; ОСОБА_1 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину; ОСОБА_7 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України; ОСОБА_8 - спадкоємець за законом, який прийняв спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України; ОСОБА_9 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України.
ОСОБА_4 за своє життя, під час несення служби на передовій, відбиття нападу з боку Російської Федерації на території України, в телефонній розмові з нею та матір`ю ОСОБА_3 повідомив їм, що мав розмову по телефону з братом відповідача - ОСОБА_2 , який повідомив секрет, що приховувався його родиною від ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не є його біологічним сином.
Крім того, ОСОБА_4 ні їй, ні його родичам не повідомляв про наявність у нього дочки ОСОБА_10 , оскільки не міг знати про те, що записаний її батьком.
Просила суд: 
виключити відомості про ОСОБА_4 як батька з актового запису № 2 від 20 серпня 2009 року про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
виключити відомості про ОСОБА_4 як батька з актового запису № 05 від 15 листопада 2012 року про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
стягнути з відповідача на її користь всі понесені нею судові витрати.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Виключено відомості про ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як батька з актового запису № 05 від 15 листопада 2012 року про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого Виконавчим комітетом Солонцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Україна.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 19 946,17 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_11 народився в період шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за життя ОСОБА_4 знав про те, що записаний батьком ОСОБА_13 , визнавав його за сина, повідомляв про своє батьківство відносно нього своїм близьким родичам, зокрема, матері та другій дружині, тривалий час спілкувався з ним, вказував його як сина у своїх облікових документах в ІНФОРМАЦІЯ_7 , з відповідним позовом про оспорювання батьківства не звертався. Ці обставини в ході судового розгляду ніким не оспорювалися, а також підтверджені в судовому засіданні як письмовими доказами, так і показаннями позивачки, відповідачки, третьої особи, свідка ОСОБА_14 .
Чинне законодавство надає право спадкоємцям оспорювати батьківство спадкодавця лише за умови, якщо через поважні причини останній не знав за життя про те, що записаний батьком дитини, проте при розгляді справи підстав для оспорювання батьківства спадкодавця не встановлено, а згідно з обставинами справи ОСОБА_4 та дитина ОСОБА_11 є батьком і сином. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 639/8165/16-ц. Тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині оспорювання батьківства ОСОБА_4 відносно дитини - ОСОБА_11 , адже у позивача в розумінні статті 137 СК України відсутнє право на пред`явлення позову. У зв`язку з цим, висновки судово-медичної генетичної експертизи в цій частині не мають правового значення для вирішення спору.
Щодо позовних вимог в частині оспорювання батьківства ОСОБА_4 відносно дитини - ОСОБА_12 , то він з позовом до суду про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_10 не звертався. У справі № 2/1620/974/2012 встановлено, що ОСОБА_2 власноруч зазначила, що разом з ОСОБА_4 проживали до грудня 2009 року, не проживають разом вже 3 роки, припинили шлюбні відносини з грудня 2009 року.
З огляду на встановлені обставини справи: ОСОБА_4 за життя не було відомо про те, що він записаний батьком дитини, оскільки реєстрація народження дитини ОСОБА_12 відбулася за заявою матері; відповіді ІНФОРМАЦІЯ_8 № 7/670 від 30 січня 2024 року, що ОСОБА_4 під час уточнення своїх облікових даних у відомостях, зокрема, про неповнолітніх дітей вказував лише сина ОСОБА_15 та дочку ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що будь-яких матеріальних претензій відносно утримання дитини вона до ОСОБА_4 ніколи не пред`являла; висновок експерта КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» № 1846-МГ від 23 жовтня 2023 року; суд вважає, що доводи позивача щодо необізнаності ОСОБА_4 про те, що він записаний батьком ОСОБА_12 , стороною відповідача не спростовані, тому оспорювати факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_12 після його смерті вправі спадкоємці, визначені частиною третьою статті 137 СК України, зокрема, дружина, яка в силу статті 1261 ЦК України належать до першої черги спадкоємців за законом.
Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині оспорювання батьківства ОСОБА_4 відносно дитини - ОСОБА_12 підлягають задоволенню.
Постановою Полтавськогоапеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Акрітова П. К. ? представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2024 року - без змін. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені останньою на правничу допомогу в апеляційній інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Зазначив, що основним доводом апеляційної скарги є посилання на неврахування судом пояснень, які дав свідок ОСОБА_14 , брат відповідача. На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався правил оцінки доказів і обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами у сукупності, зокрема із обставинами, що встановлені рішенням суду, яке забрало законної сили, відомостями, викладеними у листі ІНФОРМАЦІЯ_8 № 7/670 від 30 січня 2024 року тощо.
Особа у цивільних, зокрема у сімейних, відносинах має розраховувати на справедливість, добросовісність і розумність інших учасників цих відносин, а це означає, що після трьох років припинення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_2 . ОСОБА_4 не був зобов`язаний з`ясовувати і перевіряти хто ж є батьком ОСОБА_10 , чи хто записаний її батьком у свідоцтві про народження, тобто доводи апеляційної скарги у цій частині є неспроможними.
Стосовно доводів апеляційної скарги про незаконне прийняття судом доказів, поданих з порушенням вимог статті 83 ЦПК України, то апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення клопотання про поновлення строку на подання доказу - листа ІНФОРМАЦІЯ_8 № 7/670 від 30 січня 2024 року і враховує недопустимість надмірного формалізму у застосуванні норм процесуального закону, особливо у таких чутливих спорах як сімейні. Окрім того, долучений судом указаний письмовий доказ не є єдиним і вирішальним на підтвердження обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги.
Аргументи учасників справи
12 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року скасувати повністю, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2024 року скасувати в частині задоволеної позовної вимоги про виключення відомостей про ОСОБА_4 як батька з актового запису про народження ОСОБА_12 та стягнення судових витрат у розмірі 19 946,17 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні указаної позовної вимоги відмовити.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що сторона позивача не довела можливість звернення до суду з позовом про оспорювання факту батьківства в розумінні частини третьої статті 137 СК України. На противагу цьому сторона відповідача аргументувала можливими доказами про факт того, що ОСОБА_4 за життя знав про те, що він записаний батьком дитини ОСОБА_12 або повинен був про це знати.
Факти, встановлені в рішенні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2012 року у справа № 2/1620/974/2012, свідчать лише про те, що ОСОБА_2 не проживала разом з ОСОБА_4 з грудня 2009 року. Проте на судовому засіданні допитаний як свідок ОСОБА_14 пояснював, що коли сестра була вагітна другою дитиною - ОСОБА_10 і у них в будинку вигоріла стеля, то ОСОБА_4 приїхав до них і допомагав йому відремонтувати стелю, це було десь у жовтні. Він бачив, що ОСОБА_2 вагітна. Таким чином, можна стверджувати, що ОСОБА_4 у жовтні 2012 року бачив, що ОСОБА_2 вагітна на (9 місяців). Оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано 30 жовтня 2012 року, то на її переконання, ОСОБА_4 повинен був усвідомлювати, що якщо ОСОБА_2 вагітна під час дії їх шлюбу, і дитина за замовчуванням буде вважатися такою, яка походить від подружжя. Незнання про наявність відповідної норми права не може вважатися поважною причиною відсутності відповідної інформації.
За життя він не вчинив жодної дії, що вказувала б на оспорювання свого батьківства відносно дитини.
Проте суди, врахувавши письмові докази сторони позивача, дійшли висновку про доведеність поважної причини необізнаності ОСОБА_4 , не аргументувавши власне яким саме доказом підтверджується поважна причина необізнаності останнього.
Суд у порушення статті 83 ЦПК України не звернув увагу на доводи представника відповідача про необґрунтованість клопотання про поновлення строку на подання доказів, клопотання позивача задовольнив, чим порушив норми процесуального права. В порушення вимог частини шостої статті 127 ЦПК України суд першої інстанції при поновленні строку на подання доказів не постановив відповідну ухвалу, чим позбавив можливості її оскаржити на підставі частини восьмої статті 127 ЦПК України. Апеляційний суд указаного теж не врахував.
У січні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_16 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000,00 грн судових витрат на правничу допомогу, які позивач поніс при касаційному розгляді справи.
Відзив мотивовано тим, що на понад десять аргументів позивача, які вказують на той факт, що ОСОБА_4 з поважних причин не знав, що записаний батьком дитини, відповідач наводить один аргумент - свідчення її брата. Указаний аргумент не заслуговує на увагу, оскільки: жодним доказом не підтверджено факт пожежі; жодним доказом не підтверджена дата пожежі; жодним доказом не підтверджений строк вагітності ОСОБА_2 на момент тієї пожежі, навіть якщо припустити що вона була; враховуючи антропометричні дані відповідача та її будову тіла важко здогадатись про те, чи є людина вагітною, чи має надлишкову вагу; доказування не може ґрунтуватись на твердженні, що ОСОБА_4 повинен був здогадатись, що відповідач вагітна, оскільки він не є лікарем-гінекологом; також третя особа заперечувала факт того, що її син їздив до ОСОБА_2 на ліквідацію наслідків пожежі в жовтні 2012 року чи в будь який інший час.
Стороною позивача було обґрунтовано неможливість подання доказу у строк, визначений нормами ЦПК України, що не залежали від неї, оскільки позивача було допитано як свідка та під час допиту нею повідомлено інформацію, що її померлий чоловік не знав про те, що він записаний батьком ОСОБА_10 та пояснила, що він, надаючи інформацію про себе та своїх близьких у ІНФОРМАЦІЯ_7 , не вказував ОСОБА_10 своєю дочкою. На адвокатський запит від 26 січня 2024 року надійшла відповідь від 30 січня 2024 року. Враховуючи, що отримання відповіді на запит зайняло певний проміжок часу та раніше до суду не подавались, оскільки на той момент свідок не був допитаний, і саме тому сторона позивача просила суд першої інстанції поновити ОСОБА_1 пропущений строк на подання доказів.
Позивач звертає увагу суду, що якби ОСОБА_4 знав, що він батько трьох неповнолітніх дітей, то скористався б своїм правом на отримання відстрочки.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про ОСОБА_4 як батька з актового запису про народження ОСОБА_12 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що ОСОБА_4 з 21 лютого 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2012 року (справа № 2/1620/974/2012) розірвано (рішення набрало законної сили 12 листопада 2012 року). Судовим рішенням встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і разом не проживають з грудня 2009 року.
У шлюбі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 .
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису № 05 від 15 листопада 2012 року про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відомості про батька дитини - ОСОБА_4 вказані за бажанням матері та у зв`язку з відсутністю його паспорта на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2012 року (справа № 2/1620/974/2012), при цьому зазначено, що відомості про громадянство та місце проживання батька відсутні.
За життя ОСОБА_4 з позовом до суду про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_9 не звертався.
21 лютого 2018 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 зареєстровали, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_4 загинув в результаті танкового обстрілу, отримавши поранення несумісні з життям.
Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Макаренко Н. О. 01 червня 2022 року зареєстрована спадкова справа № 69334047. Довідкою нотаріуса № 46/01-16 від 01 липня 2022 року повідомлено відомості про коло спадкоємців станом на 01 липня 2022 року: ОСОБА_3 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину, ОСОБА_1 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - спадкоємець за законом, який прийняв спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно з пунктом 4 статті 1268 ЦК України.
Згідно з висновком експерта КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» № 1846-МГ від 23 жовтня 2023 року молекулярно-генетичним аналізом встановлено: у дитини ОСОБА_10 серед досліджених локусів виявлені алелі, які не виявляються у припустимого батька, тобто отримані від іншого чоловіка, встановлено, що померлий ОСОБА_4 не може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .
З відповіді ІНФОРМАЦІЯ_8 № 7/670 від 30 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 , липня 1987 року народження, під час уточнення облікових даних у четвертому відділі у відомостях про сімейний стан та наявність неповнолітніх дітей вказав: «одружений: ОСОБА_17 ,1994 року народження, син ОСОБА_6 , 2009 року народження, дочка ОСОБА_5 , 2018 року народження» (т. 2 а. с. 83).
Позиція Верховного Суду
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц).
По своїй суті позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України).
Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення статті 137 СК України, з урахуванням принципів справедливості й розумності свідчить, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини. Перший випадок стосується випадку, коли чоловік подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України). Другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позов відповідно до статті 55 ЦПК України (частина друга статті 137 СК України). Третій випадок оспорювання батьківства стосується випадків, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України). Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19. 
Частиною третьою статті 137 СК України передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини та через поважні причини не знала про це. Закон дає право на оспорювання батьківства в цьому випадку спадкоємцям особи (дружині, батькам та дітям). Поважність причин, з яких особа не знала, що вона записана батьком, підлягає доказуванню позивачем (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року у справі № 161/6079/22).
Сам факт відсутності біологічного споріднення, встановлений після смерті батька, правового значення у цій справі не має, оскільки першочерговим предметом дослідження у випадку звернення до суду з позовом у порядку частини третьої статті 137 СК України спадкоємця особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини, є поважність причин, у зв`язку з якими чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини за життя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суд від 29 квітня 2024 року у справі № 205/3895/20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
колегія суддів погоджується із висновками судів, що встановлені у цій справі обставини, зокрема, встановлений судовим рішенням факт припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_4 з 2009 року; запис у свідоцтві про народження дитини зі слів матері; ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що будь-яких матеріальних претензій відносно утримання ОСОБА_10 вона до ОСОБА_4 ніколи не пред`являла, свідчать про те, що ОСОБА_4 за свого життя не знав про те, що він записаний батьком дитини ОСОБА_10 , а тому позивач як спадкоємець, визначений частиною третьою статті 137 СК України, яка оспорила факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_10 після його смерті, довела підстави, якими обґрунтовано позов, а відповідач, в свою чергу, не спростувала указаного;
посилання відповідача на те, що суди не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_14 , касаційний суд відхиляє, оскільки, як правильно зазначено судами, показання цього свідка (брата відповідача) суперечать іншим доказам, які наявні в матеріалах справи, та спростовуються ними. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц);
врахувавши, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом понесла судові витрати у розмірі 39 892,34 грн, про зменшення їх розміру відповідач не заявила, суди обґрунтовано стягнули з відповідача частину цих витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 19 946,17 грн (39 892,34 грн : 1/2).
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції розглянуто клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів та ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 04 березня 2024 року, визнано поважними причини пропуску позивачем процесуального строку для подання доказів- листа ІНФОРМАЦІЯ_8 №7/670 від 30 січня 2024 року. Статтею 83 ЦПК України передбачена можливість подання суду доказів поза межами строку, встановленого судом або законом, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку для подання таких доказів. Тому немає підстав вважати цей доказ недопустимим. Крім того, з урахуванням встановлених судами обставин, зазначений письмовий доказ не є єдиним на підтвердження обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги в оскарженій частині.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального права чи процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у касаційному суді
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
У поданому відзиві на касаційну скаргу позивач просила суд стягнути на її користь 8 000,00 витрат на правову допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, і долучила:
договір № 52 про надання правової допомоги від 11 липня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 як Клієнтом, з однієї сторони та ОСОБА_16 як Адвокатом, з іншої сторони. Пунктом 3.3. Договору, визначено перелік послуг та їх вартість. Відповідно до п. 3.7 Договору, правова допомога вважаються наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами;
додаткову угоду 30 грудня 2024 року до договору № 52 про надання правової допомоги;
детальний опис робіт (послуг), наданих клієнту при підготовці відзиву на касаційну скаргу (консультація клієнта, підготовка та написання відзиву), за який передбачено суму гонорару у розмірі 8 000,00 грн;
квитанцію від 06 січня 2025 року, згідно якої позивач сплатила Адвокату кошти за надання правової допомоги в сумі 8 000,00 грн в рахунок оплати послуг за Договором № 52 про надання правової допомоги від 11 липня 2022 року;
акт-приймання передачі наданої правової допомоги № 3 від 13 січня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 52 від 11 липня 2022 року, відповідно до якого Адвокат виконав, а клієнт прийняв послуги за Договором на загальну суму 8 000,00 грн, складений відповідно до п.3.7. Договору.
Оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, відповідні витрати позивача на професійну правничу допомогу належним чином документально підтверджені, ОСОБА_2 не подала заперечень щодо стягнення цих витрат, тому колегія суддів питання щодо їх співмірності не аналізує, а заявлені ОСОБА_1  витрати на правничу допомогу підлягають стягненню в сумі 8 000,00 грн з  ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 141, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про ОСОБА_4  як батька з актового запису про народження ОСОБА_9  залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков 

І. О. Дундар 

П. І. Пархоменко