ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/15304/24 пров. № А/857/17675/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року (головуюча суддя: Кондратюк Ю.С., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 18.07.2024 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому з урахування заяви про уточнення позовних вимог, просив:
визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2023 та 2024 роки;
визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити в повному обсязі додаткову винагороду встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 у розмірі 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, а саме з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024;
визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача видати довідку про вартість речового майна, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію вартості неотриманого речового майна, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016;
стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проходив військову службу по мобілізації на останній посаді робітника підсобного 2-го інженерного відділення 4-ї інженерної роти 1-ї інженерної роти військової частини НОМЕР_1 . Під час виконання бойового завдання, 04 грудня 2022 року отримав мінно-вибухову травму: акубаротравму, що підтверджується довідкою про обставини травми від 20.02.2023 № 639, після чого перебував на довготривалому лікуванні та визнаний військово - лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. Наказом відповідача від 08.06.2024. позивача звільнено у відставку та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вказує, що за період проходження військової служби йому не було виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. Також в наказі не вказано про необхідність виплати позивачу додаткової винагороди. Зазначає, що він, як військовослужбовець, звільнений з військової служби, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, яку він не отримав в період проходження військової служби, а також має право на отримання такої довідки після звільнення зі служби та на виплату грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отриманим пораненням (контузії, травми або каліцтва), пов`язаним із захистом Батьківщини.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отриманим пораненням (контузії, травми або каліцтва), пов`язаним із захистом Батьківщини, а саме за період з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, на яке він набув право під час проходження військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, на яке він набув право під час проходження військової служби.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що оскільки у відповідача відсутня постанова ВЛК, в якій було б зазначено про те, що позивач отримав саме тяжке поранення, то відповідно відповідач не мав правової підстави нарахувати позивачу додаткову винагороду за час його лікування. Також вказує, що позивач отримав акубаротравму ще 04.12.2022, коли він не проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 і відповідно не перебував на грошовому забезпеченні у відповідача, що не дає законних підстав для сплати йому під час лікування додаткової винагороди. Таким чином, з підстав отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень позивачу треба звертатись до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , де він проходив службу під час отримання акубаротравми. До відповідача позивач з рапортами щодо вищевказаних обставин раніше не звертався. Відповідні накази відповідача щодо вибуття на лікування позивача не виносились. Умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби. До відповідача позивач з рапортом щодо вищевказаних обставин раніше не звертався і таким чином у відповідача відсутні правові підстави для відповідної компенсації за речове майно. Також зазначає, що не вбачається підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував його моральні страждання та того, що такі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду по суті. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом встановлено, що відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 № 46 від 29.03.2023 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , призначений наказом командувача Сухопутних сил ЗСУ від 23.03.2023 № 154-РС на посаду робітника підсобного 2-го інженерного відділення 4-го інженерного взводу 1-ї інженерної роти, який прибув з Військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , з 29.03.2023 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 № 162, солдата військової служби по мобілізації ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 03.06.2024 № 238/РС у відставку за підпунктом «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я на підставі висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) з 08.06.2024 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
У цьому наказі від 08.06.2024 № 162 вказано виплатити позивачу:
- грошове забезпечення за червень місяць по 08 червня 2024 року включно, щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 590 % місячного грошового забезпечення, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років по 08.06.2024 включно;
- одноразову грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік;
- грошову компенсацію за 56 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки;
- одноразову грошову допомогу, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460, в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за повних 26 календарних місяців служби;
- грошову компенсацію за 28 днів невикористаної додаткової відпустки за 2023, 2024 роки.
У наказі від 08.06.2024 № 162 вказано, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки про обставини травми № 639 від 20.02.2023, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , під час виконання бойового завдання - під час оборонного бою а н.п. Берестове Донецької області, позивач, 04 грудня 2022 року потрапив під мінометний обстріл, внаслідок чого отримав мінно-вибухову травму: акубаротравму. Травма пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 12).
Відповідно до Виписки № 1024 із медичної картки стаціонарного хворого позивач (військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 ) з 06.04.2023 по 06.07.2023 перебував на лікуванні у КП «Острозька ОПЛ» POP з діагнозом: виражені розлади особистості та поведінки, обумовлені мінно-вибуховою травмою, акубаротравмою (04.12.2022) у вигляді стійкого цефалгічного та стійкого вираженого астено-невротичного синдромів та синдрому суб`єктивного шуму (а.с. 13).
Відповідно до Виписки № 2580 із медичної картки стаціонарного хворого, вбачається, що позивач з 26.07.2023 по 07.08.2023 перебував на лікуванні у КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» POP з діагнозом: органічний емоційно - лабільний розлад. Також у виписці зазначено: «стан після ВТ (04.12.2022) акубаротравми з цефалгічним синдромом, астено-невротичним синдромом» (а.с. 14).
Згідно з Випискою № 2280 із медичної картки стаціонарного хворого позивач з 09.08.2023 по 30.10.2023 перебував на лікуванні у КП «Острозька ОПЛ» POP з діагнозом: стійкі зміни особистості після пережитої катастрофи, наслідки мінно-вибухової травми, акубаротравми (04.12.2022) у вигляді стійкого цефалгічного та стійкого вираженого астено-невротичного синдромів та синдрому суб`єктивного шуму (а.с. 16).
Епікризом виписним встановлено, що з 16.11.2023 по 22.12.2023 позивач перебував на лікуванні у КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з діагнозом: посттравматичний стресовий розлад з різко вираженими стійкими хворобливими проявами у вигляді тривожно-депресивної симптоматики, емоційно - вольової нестійкості з панічними атаками, флешбеками та інсомнією; наслідки мінно-вибухової травми, акубаротравми (04.12.2022) (а.с. 17-18).
Згідно з Випискою № 168 із медичної картки стаціонарного хворого, позивач з 09.01.2024 по 10.04.2024 перебував на лікуванні у КП «Острозька ОПЛ» РОР з діагнозом: посттравматичний стресовий розлад з різко вираженими стійкими хворобливими проявами у вигляді тривожно-депресивної симптоматики, емоційно - вольової нестійкості з панічними атаками, флешбеками та інсомнією; наслідки мінно-вибухової травми, акубаротравми (04.12.2022) у вигляді стійкого цефалгічного та стійкого вираженого астено-невротичного синдромів та синдрому суб`єктивного шуму (а.с. 19).
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 510 від 22.12.2023, позаштатна ВЛК КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» за направленням командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 № 229 провела огляд позивача, та вказала діагноз: посттравматичний стресовий розлад з різко вираженими стійкими хворобливими проявами у вигляді тривожно - депресивної симптоматики, емоційно-вольової нестійкості з панічними атаками, флешбеками та інсомнією. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини. Наслідки мінно - вибухової травми, акубаротравми (04.12.2022) у вигляді стійкого цефалгічного синдрому та синдрому суб`єктивного шуму без порушення функції центральної нервової системи. Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Має потребу в одному супроводжуючому (а.с. 20).
Додаткову винагороду за періоди лікування позивача з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024 відповідачем не було виплачено, що також підтверджується відповідачем у відзиві.
Позивачем надано суду рапорт з відміткою відповідача про його отримання 22.04.2024 з проханням виплатити додаткову винагороду відповідно до п. 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 за періоди лікування (а.с. 36). Водночас військовою частиною відповіді на рапорт не надано, допомогу не виплачено.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо не виплати 100 000 грн, відповідно до п. 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди збільшеної до 100000,00 грн на місяць за періоди перебування на стаціонарному лікуванні: з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024. Також, суд зазначив, що позивач, як військовослужбовець, звільнений з військової служби, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, яку він не отримав в період проходження військової служби, а також має право на отримання такої довідки після звільнення зі служби та на виплату грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно. А тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу за формою згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178. Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а саме, на суму 20 000 гривень.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з пунктом першим статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі також - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 3 Постанови № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено:
ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб;
військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168.
Абзацом першим пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
На думку суду, аналіз наведених норм Постанови № 168 дає підстави для висновку про встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини та факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
При цьому, Постанова № 168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захисті Батьківщини або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач отримав поранення важкого ступеню, пов`язане із захистом Батьківщини, у зв`язку із чим відповідно до медичних документів в період часу з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024 перебував на стаціонарному лікуванні.
Стосовно доводів апелянта про те, що перебування позивача у вказані періоди на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, не має причинного зв`язку з отриманим раніше позивачем акубаротравмою, судом до уваги не беруться, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив стаціонарне лікування у зв`язку із тим діагнозом, який став наслідком травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (04.12.2022).
Щодо доводів апелянта про те, що позивач отримав акубаротравму ще 04.12.2022, коли він не проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 і відповідно не перебував на грошовому забезпеченні у відповідача, що не дає законних підстав для сплати йому під час лікування додаткової винагороди, суд апеляційної інстанції вважає їх помилковими, з огляду на наступне.
Відповідно до Наказу Військової частини НОМЕР_1 № 46 від 29.03.2023, солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 з 29.03.2023 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 № 162, солдата військової служби по мобілізації ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 03.06.2024 № 238/РС у відставку за підпунктом «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я на підставі висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) з 08.06.2024 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Водночас, спірними періодами щодо нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, є періоди: з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024, тобто час проходження позивачем військової служби у відповідача.
Доводи відповідача про неподання позивачем рапортів про виплату додаткової винагороди на період його лікування не відповідають обставинам справи, оскільки матеріали справи містять рапорт позивача про таку виплату, який відповідачем отриманий, про що свідчить печатка вхідної кореспонденції військової частини (а.с. 36). 
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за періоди з 06.04.2023 по 06.07.2023, з 26.07.2023 по 07.08.2023, з 09.08.2023 по 30.10.2023, з 16.11.2023 по 22.12.2023, з 09.01.2024 по 10.04.2024.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача видати довідку про вартість речового майна, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016; та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію вартості неотриманого речового майна, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з абз. 2 п. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).
За приписами п. 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Пункт 3 Порядку № 178 передбачає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:
звільнення з військової служби;
загибелі (смерті) військовослужбовця;
переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.
Відповідно до п. 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Пунктом 5 Порядку № 178 визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 № 768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі Інструкція № 232).
Пунктом 4 розділу І Інструкції № 232 передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.
Майно особистого користування це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців.
Інвентарне майно це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю Міністерства оборони України та яким забезпечуються військовослужбовці за потреби у мирний час та особливий період.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ «Порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період» Інструкції № 232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період регламентовані розділом V Інструкції № 232.
Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції № 232 основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду.
Відповідно до пункту 8 розділу V Інструкції № 232 з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.
Пунктом 28 розділу V Інструкції № 232 передбачено, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.
Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється.
Військовослужбовці строкової служби в особливий період забезпечуються за нормами мирного часу.
Відповідно до п. 4 Розділу 3 Інструкції № 232 у разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби.
Згідно з п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 та постанові від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18.
Судом встановлено, що представник позивача звертався до відповідача із запитом про видачу довідки про вартість речового права (а.с. 37, 44), проте відповіді не отримав.
Водночас суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що подання позивачем вказаної заяви після його звільнення з військової служби жодним чином не порушує норм Порядку № 178 та Інструкції № 232, оскільки з аналізу таких судом не встановлено вказаних обмежень чи заборон, а звільнення позивача зі служби не позбавляє позивача права на отримання такої грошової компенсації за його заявою (рапортом) після звільнення.
При цьому, слід зазначити, що пунктом 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Отже, позивач, як військовослужбовець, звільнений з військової служби, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, яку він не отримав в період проходження військової служби, а також має право на отримання такої довідки після звільнення зі служби та на виплату грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зобов`язання відповідача видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу за формою згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 та для виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача внаслідок його неправомірних дій моральної шкоди у сумі 20000 грн, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Оскільки позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди заявлено разом з вимогою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду і т.д., то такі вимоги розглядаються адміністративним судом.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Поняття моральної шкоди наведене у статті 23 ЦК України, в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
З урахуванням наведених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди, з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.
Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (пункт 57).
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53).
Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач як підставу стягнення моральної шкоди вказує те, що повинен був бути виключеним зі списків особового складу військової частини у грудні 2023 року, але наказ про звільнення було видано 03.06.2024, а наказ про виключення зі списків особового складу 08.06.2024.
Також позивач наголошував, що у зв`язку із постійним перебуванням на військовій службі, позивач не зміг реалізувати своє право на проходження медико-соціально експертної комісії на призначення групи інвалідності та як наслідок отримання пенсії та інших пільг та гарантій, що вкрай негативно вплинуло на психо-емоційний стан позивача. Починаючи із 09.06.2024, позивач перебуває на стаціонарному лікуванні, що стало наслідком сильного емоційного збудження через бездіяльність відповідача, пов`язаній з не звільненням з військової служби та не проведенням всіх належних розрахунків із позивачем за наявності усіх законних підстав для такого звільнення та проведення виплат.
Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зауважує, що між висновком ВЛК про непридатність позивача до військової служби за станом здоров`я та наказом про звільнення його у відставку, минуло майже півроку.
Також слід врахувати те, що в період з 09.01.2024 по 10.04.2024 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, а з 11.04.2024 по 08.06.2024 необґрунтовано перебував у військовій частині, незважаючи на висновок ВЛК про непридатність позивача до військової служби за станом здоров`я.
Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Таким чином, апеляційна скарга не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року у справі № 380/15304/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська