ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 380/22832/24

адміністративне провадження № К/990/41522/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,  
секретаря судових засідань: Бенчук О.О.,
представника Позивача: Семенини В.М.,
представника Відповідача: Бурбило Г.Б.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Львівської митниці
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року (суддя Крутько О.В.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року (судді: Хобор Р.Б., Бруновська Н.В., Шавель Р.М.),
у адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр"
до Львівської митниці
про скасування повідомлення - рішення,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» (далі також- Позивач, ТОВ «КПП Центр») звернулось до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці (далі - Відповідач, Митниця) в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Львівської митниці від 30 жовтня 2024 року №UA209000202493 та №UA209000202494.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначав про те, що листи уповноважених органів Республіки Польща та Німеччини не можна вважати єдиним та беззаперечним доказом порушення саме ТОВ «КПП Центр» митних правил, оскільки Позивачем до митного оформлення були надані всі документи, визначені чинним законодавством, що надані експортером та підтверджували право на преференцію. Стверджував, що саме декларації-інвойси та сертифікати перевезення товарів EUR.1, які перелічені митним органом в акті перевірки та додатку №1 є тими документами, які підтверджують походження товару з країн Європейського Союзу, та надають пільги зі сплати митних платежів. При цьому відзначав, що вказані документи не скасовані, недійсними не визнані, тобто є чинними, а доказів протилежного митним органом в акті перевірки не вказано, як і не надано доказів притягнення експортера до відповідальності за фальсифікацію офіційних документів.
Також Позивач вказував, що для проведення перевірок митними органами чітко визначено критерії, якими вони мають керуватися при прийнятті рішення щодо проведення перевірок. Водночас, Позивач покликався на те, що Львівською митницею не зазначено в акті перевірки жодних обставин, які б дали підстави для сумнівів в походженні товару з Європи, не вказано про достатність підстав для сумнівів стосовно дійсності сертифікатів та вірогідності даних, наведених у них, не вказано чи було доручення Державній митній службі для проведення вибіркової перевірки.
Наголошував, що митним органом не надано доказів встановлення факту подання ТОВ "КПП ЦЕНТР" неповної, недостовірної інформації про товар під час його митного оформлення, чи умислу на вчинення ним неправомірних дій.
Стверджував, що товари, митне оформлення яких здійснено, є такими, що мають преференційне походження з країн Європейського Союзу для надання режиму вільної торгівлі в рамках Угоди від 27 червня 2014 року про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами з іншої сторони, яка була ратифікована Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII (надалі також- Угода), а тому пільги надані (отримані) Позивачем правомірно, з дотриманням вимог Протоколу І Угоди.
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 27 березня 2025 року позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Львівської митниці від 30 жовтня 2024 № UA209000202493, № UA209000202494; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь ТОВ "КПП ЦЕНТР" 30280,00 грн сплаченого судового збору та 121425,00 грн витрат пов`язаних з перекладом документів.
Роблячи висновок про невідповідність податкових повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції виходив наступного:
- Львівською митницею, як не зазначено в акті перевірки, так і не обґрунтовано під час розгляду справи в суді, наявність обставин, які б давали підстави для сумнівів у походженні ввезеного Позивачем з Європи товару. А також не вказано: про достатність підстав для сумнівів стосовно дійсності сертифікатів та вірогідності даних, наведених у них; про наявність доручення Державній митній службі для проведення вибіркової перевірки;
- здійснення митного контролю після завершення митного оформлення можливе виключно за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України;
- Львівською митницею не вказано та не надано будь-яких доказів щодо подання Позивачем під час здійснення митного контролю та митного оформлення недостовірних документів;
- у разі митного оформлення товару, що ввозиться з країн Європейського Союзу, платники мита та податків мають право скористатись тарифними преференціями, які передбачені Угодою. Застосуванню таких пільг передує дотримання декларантом умов, з якими пов`язується їх застосування, а саме, за загальним правилом, декларантом подається сертифікат перевезення товару EUR.1, за виключенням випадків, коли може бути подана декларація-інвойс, а саме у разі її складення затвердженим експортером або експортером на будь-яку партію товару, що походить з певної країни, сукупна вартість якого не перевищує 6 000 євро;
- при митному оформленні товарів декларант Позивача надав достатній обсяг документів на підтвердження походження товарів із країн Європейського Союзу. А отже, до транспортних засобів, які ввозились на територію України, правомірно застосований преференційний митний режим в рамках Протоколу І Угоди, оскільки вказані автомобілі виготовлені в країнах ЄС, які є державами-членами цієї угоди; 
- долучені сертифікати EUR.1 та декларація-інвойс, які подавались до митного оформлення, не анульовані, не визнані недійсними, не відкликані. Також відсутні докази того, що вказані документи були підроблені або одержані незаконним шляхом;
- відповідальність за оформлення та видачу сертифікатів EUR.1 та декларації-інвойса і правдивість інформації, що в них зазначена, покладена виключно на експортера (продавця), а у Позивача відсутній обов`язок чи необхідність перевіряти законність дій експортера в момент оформлення та видачі відповідних сертифікатів; 
- застосовуючи преференцію при митному оформленні товарів за спірними митними деклараціями Позивач обґрунтовано сподівався на добросовісність дій свого контрагента-експортера та не мав підстав піддавати сумніву правомірність видачі декларацій-інвойсів на кожну партію такого товару. При цьому митним органом не надано доказів існування у Позивача намірів фінансового характеру, спрямованих на ухиляння від сплати всіх необхідних платежів при митному оформленні;
- інформація, отримана від уповноважених органів Республіки Польща та ФРН, не може бути єдиним та беззаперечним доказом порушення Позивачем митних правил; 
- висновки проведеної Відповідачем перевірки ґрунтуються на документах органу іноземної держави, без перекладу на українську мову та нелегалізованих в установлений законом спосіб; 
- Відповідач долучив переклади лише окремих документів, які були предметом аналізу під час проведення перевірки. При цьому під час проведення перевірки такі переклади документів були відсутні, що надає підстави для висновку про неповне з`ясування усіх обставин, які були предметом дослідження працівників митного органу, які проводили перевірку, та надання висновків за результатами її проведення на підставі неналежних доказів;
- Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Польщі до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера;
- проаналізовані під час проведення перевірки та долучені до матеріалів справи відповіді (листи) державних органів ДРН та Республіки Польща не містять «документально підтверджених відомостей щодо країни походження, які відрізняються від задекларованих» та не можуть слугувати підставою для донарахування Позивачу митних та податкових платежів;
- акт перевірки не містить даних, з посилання на відповідні первинні документи або інші матеріали, щодо: надання Позивачем недостовірних документів чи недостовірної інформації; інших протиправних дій декларанта, які спричинили заниження обов`язкових платежів під час митного оформлення; невідповідності даних, які містяться в документах, поданих Позивачем для здійснення митного оформлення, фактичним даним, виявленим під час перевірки. Також в акту перевірки не зазначено про наявність первинних документів та інших матеріалів, що свідчать про наявність порушень. Наведеного не встановлено і в ході розгляду справи.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 вересня 2025 року апеляційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року - без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що cформував суд першої інстанції.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Підставами касаційного оскарження Позивач визначив пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
На думку Відповідача Верховний Суд у межах цієї справи повинен сформулювати чітку правову позицію щодо належності, допустимості та достатності відповіді компетентного органу іноземної держави як доказу, який має бути самостійною та достатньою підставою для прийняття митним органом рішення про відмову у застосуванні преференційного режиму оподаткування.
Також Відповідач вказує на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (надалі також- Регіональна конвенція).
При цьому Відповідач відзначає, що діючим законодавством не передбачено, що під час проведення документальних невиїзних перевірок митний орган в обов`язковому порядку повинен здійснити офіційний переклад документів, складених на іноземній мові. А формальна відсутність такого перекладу на момент проведення перевірки не може спростовувати її висновки.
Покликається на те, що та обставина, що перевірку було призначено та обґрунтування її висновків здійснювалось на підставі документів органу іноземної держави, без долучення перекладу на українську мову не призвело до формування неправильних висновків. При цьому відзначає, що доказів неправильного розуміння чи спотворення змісту листів уповноважених органів Німеччини та Польщі зі сторони Позивача та судів попередніх інстанцій - не надано. Водночас, вказує, що суду було надано переклади листів-відповідей уповноважених органів Німеччини та Польщі, правильність яких підтверджена сертифікатом на переклад ТОВ «Міжнародні бізнес рішення» із засвідченням кваліфікації і спеціалізації перекладача та не спростована Позивачем та судами попередніх інстанцій.
Зауважує, що у цьому випадку не йдеться про порушення Позивачем митних правил. Ця справа стосується відмови ТОВ "КПП ЦЕНТР" у застосуванні преференційного режиму у зв`язку з не підтвердженням преференційного походження товарів.
Вказує, що в цьому випадку до митного оформлення декларантом було надано сертифікати про походження та декларації-інвойси, на підставі яких декларантом застосовувались преференції за кодом « 410», однак, після здійснення митного оформлення, посадовими особами митного органу відповідно до статті  32 Доповнення І до Регіональної конвенції та статті 43 МК України, було скеровано на перевірку до компетентних органів країн експортерів сертифікати та декларації-інвойси, що слугували підставою для надання преференцій. В листах-відповідях від компетентних органів зазначалось про автентичність наданих документів, проте експортери не підтвердили преференційне походження товарів, що свідчило про безпідставність застосування преференцій під час митних оформлень.
Стверджує, що оскільки компетентними органами Німеччини та Польщі, як уповноваженими державними органами країн експортерів, не підтверджено преференційне походження з Європейського Союзу ввезених товарів ТОВ "КПП Центр" за митними деклараціями, наведеними у акті перевірки, то оцінивши вказані листи митний орган правомірно дійшов висновку, що в них зазначена інформація, яка свідчила про неможливість підтвердження преференційного походження оформлених на адресу Позивача товарів в рамках Протоколу І та Доповнення 1 до Угоди в силу наведених у листах обставин.
Зауважує, що саме компанія-експортер, зазначивши декларативно в інвойсі чи сертифікаті про походження товарів з території Європейського Союзу повинна у подальшому в ході перевірки документально підтвердити походження вказаних товарів, в тому числі й обставини, що матеріали, використані при виготовленні товару, також здебільшого походять з Європейського Союзу. Водночас у спірних правовідносинах компанія-експортер не змогла підтвердити перед уповноваженим органом країни-експортера походження товару. Саме з цієї причини у листах-відповідях уповноваженого органу країни-експортера зазначено, що декларації та інвойси є дійсними (видавалися), але не пройшли перевірку і не можуть застосовуватися для отримання товарами преференційного режиму
Звертає увагу на те, що ні міжнародним, ні українським законодавством не передбачено, що уповноважений орган країни експортера має разом із листом-відповіддю надсилати докази щодо офіційного звернення до експортера.
Відзначає, що в цьому випадку підлягають застосуванню норми Доповнення І до Регіональної конвенції, адже на момент видачі сертифікатів про походження товарів форми EUR.1 та декларації про походження, складеної на інвойсі експортером діяли саме норми вказаного Доповнення. 
Наголошує, що суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях посилаються на Порядок направлення до Держмитслужби звернень митних органів щодо проведення перевірки сертифікатів про походження товару, затверджений наказом Державної митної служби України від 13 вересня 2010 року №1050 (далі - Порядок № 1050), який на момент здійснення перевірки та розгляду справи був нечинним, оскільки втратив чинність відповідно до Наказу Державної митної служби №253 від 13 липня 2020 року
В частині оскарження рішень судів попередні інстанцій щодо стягнення витрат за переклад документів Відповідач покликається на те, що витрати на переклад документів без залучення перекладача судом не вважаються витратами, пов`язаними з розглядом справи, а відтак і не підлягають розподілу.
Також Відповідач покликається на те, що на підтвердження понесення витрат на переклад Позивачем надано суду, зокрема, акт приймання передачі наданих послуг від 14 березня 2025 року та рахунок-фактуру №71/02/25 від 25 лютого 2025 року відповідно до яких Позивач мав сплатити 121425,00 грн за надання послуг перекладу документів без зазначення реквізитів документів, які підлягали перекладу. А отже, з зазначених документів не можливо встановити, що вони підтверджують сплату за переклад саме тих документів, які було використано Позивачем під час розгляду даної справи. 
2.2. Позиція Позивача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу)  
Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені відповідно до норм матеріального прав, із дотриманням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Зазначає, що наявність судової практики та чіткої та послідовної позиції Верховного Суду щодо правової природи та доказового значення відповіді компетентного органу іноземної держави при вирішення митним органом питання щодо прийняття рішення про відмову у застосуванні преференційного режиму оподаткування.
Вказує, що скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин
На спростування доводів наведених Відповідачем у касаційній скарзі цитує пункти 75-104 постанови Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 380/2869/22.
Стверджує, що Відповідачем не зазначено в акті перевірки, а також не обґрунтовано під час розгляду справи в суді, жодних обставин, які б дали підстави для сумнівів у походженні ввезеного ТОВ "КПП Центр" товару з Європи, не вказано про достатність підстав для сумнівів стосовно дійсності сертифікатів та вірогідності даних наведених в них, не вказано чи було доручення Держмитслужби для проведення вибіркової перевірки. При цьому зазначає, що митним органом не вказано та не надано будь-яких доказів щодо подання Позивачем недостовірних документів під час здійснення митного контролю та митного оформлення
Покликається на те, що в матеріалах справи та у розпорядженні митного органу були наявні копії митних декларацій та свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, рахунків фактур, які підтверджують відповідні VIN-коди транспортних засобів та інформацію про країну виробника, походження транспортних засобів та витяг з міжнародного стандарту ISO 3779 щодо структури VІN-коду для підтвердження країни походження товару, зовнішньоекономічні договори купівлі-продажу транспортних засобів, інвойси, специфікації на транспортні засоби, бриф щодо реєстрації транспортних засобів, сертифікати відповідності колісного транспортного засобу, платіжні інструкції в іноземній валюті про плату коштів за придбані транспортні засоби, калькуляція транспортних витрат, висновки органу із сертифікації щодо колісного транспортного засобу про встановлену відповідність за конструкцією вимогам правил ЄЕК ООН не нижче рівня «ЄВРО-5», сертифікати EUR.1, і інші документи, які були надані на запит митного органу. При цьому відзначає, що ввезені транспортні засоби згідно сертифікатів, свідоцтв про реєстрацію виготовлені в Нідерландах, у Франції, у Німеччині, які є членами ЄС, стояли на обліку в цих країнах, потім були придбані контрагентами Позивача (польською стороною), які в подальшому на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту) їх відчужили ТОВ «КПП ЦЕНТР». Такі транспортні засоби не виходили за межі країн ЄС до їх придбання Позивачем, що підтверджено сертифікатами переміщення EUR.1.
Вказує, що до ввезених транспортних засобів правомірно був застосований преференційний митний режим в рамках Протоколу 1 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, ратифікованої Законом України від 16вересня 2014 року № 1678-VII, оскільки вони виготовлені в країнах ЄС, які є державами-членами цієї угоди
Наголошує, що долучені сертифікати EUR.1 та декларації-інвойси, які подавались до митного оформлення, не анульовані, не визнані недійсними, не відкликані, а також відсутні докази того, що вказані документи були підроблені або одержані незаконним шляхом.  При цьому вказує, що відповідальність за оформлення та видачу сертифікатів EUR.1 та декларації-інвойса і правдивість інформації, що в них зазначена, покладена виключно на експортера (продавця), у той час, як у ТОВ «КПП ЦЕНТР», як імпортера, відсутній обов`язок чи необхідність перевіряти законність дій експортера в момент оформлення та видачі відповідних документів. 
Зазначає, що інформація, отримана від уповноважених органів Республіки Польща та ФРН, не може бути єдиним та беззаперечним доказом порушення ним митних правил, у той час, як Відповідачем не надано доказів існування у ТОВ «КПП ЦЕНТР» намірів фінансового характеру, спрямованих на ухиляння від сплати всіх необхідних платежів при митному оформленні. 
Відзначає, що згідно матеріалів справи, контролюючим органом було призначено перевірку, на підставі документів органу іноземної держави, без перекладу на українську мову та не легалізованих в установлений законом спосіб. До матеріалів справи також було долучено переклади лише окремих документів, які були предметом аналізу під час проведення перевірки. При цьому стверджує, що вказані обставини свідчать про неповне з`ясування усіх обставин, які були предметом дослідження митного органу, під час проведення перевірки та прийнятих висновків за результатами її проведення на підставі неналежних доказів
Стверджує, що Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Польщі до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера, що свідчить про відсутність інформації про звернення уповноваженого органу до експортера та інформації відповіді на таке звернення.
3. ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ У СПРАВІ 
В період з 23 вересня 2024 року по 27 вересня 2024 року Львівською митницею проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «КПП ЦЕНТР дотримання вимог законодавства України з питань митної справи щодо обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування за митними деклараціями.
За результатами перевірки складено акт від 11 жовтня 2024 року №34/24/7.4-19/38169102 відповідно до якого за результатами перевірки обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, з урахуванням відповідей від уповноважених органів Республіки Польща та Федеративної Республіки Німеччина про не підтвердження преференційного походження товарів, зазначених у сертифікатах з перевезення товару EUR.1 та деклараціях-інвойс, складених експортерами якщо фактурна вартість партії товару не перевищує 6000 євро, вказаних у пункті 2.6 частини II акту перевірки, та викладених у акті перевірки обставин, відповідно до частини чотирнадцятої статті 354 Митного кодексу України (далі - МК України), встановлено неправомірність застосування зменшених ставок ввізного мита та преференції « 410» під час митного оформлення товарів за митними деклараціями. 
Зазначеним актом встановлено, порушення ТОВ №КПП ЦЕНТР» вимог:
-  пункту 1 статті 29, статті 26 глави 1 розділу IV «Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, статті 15 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, частини 1 статті 257, статті 280 МК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митними деклараціями, зазначеними в частині І акту перевірки та в Додатку № 1 до акту перевірки, який є його невід`ємною частиною, на загальну суму 13 625 696,53 грн;
- підпункту «в» пункту 185.1 статті 185, пункту 187.8 статті 187, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за митними деклараціями, зазначеними в частині І акту перевірки та в Додатку № 1 до акту перевірки, який є його невід`ємною частиною, на загальну суму 2 725 139,25 грн.
На підставі акту від 11 жовтня 2024 року №34/24/7.4-19/38169102  Львівська митниця 30 жовтня 2024 року прийняла податкові повідомлення - рішення:
- №UA209000202493, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання на загальну суму 13 628 543,68 грн, у тому числі за основним платежем на 13 625 696,53 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 2847,15 грн;
- №UA209000202494, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених суб`єктами господарювання на загальну суму                            3 406 424,53 грн, у тому числі за основним платежем на 2 725 139,35 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 681285,18 грн;
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій.
Верховний Суд, заслухавши представників Позивача та Відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, й на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 271 МК України мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, згідно з пунктом 190.1 статті 190 ПК України базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до  розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті й включаються до ціни товарів.
Ввізне мито, відповідно до положень статті 272 МК України, встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 281 МК України допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори. У разі якщо імпорт товару є об`єктом антидемпінгових, компенсаційних або спеціальних заходів, тарифні пільги (тарифні преференції) не встановлюються або зупиняються чи припиняються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Верховною Радою Законом України № 1678-VII від 16 вересня  2014 року ратифіковано Угоду від 27 червня 2014 року про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, якою, серед іншого, передбачено поглиблену та всеохоплюючу зону вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом.
Статтею 26 частини 1 глави 1 розділу IV Угоди встановлено, що положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін. Для цілей цієї Глави «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I «Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва». 
Відповідно до частини першої статті 2 Протоколу І Угоди встановлено, що з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу:
(a)          товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу;
(b)          товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Протоколу І Угоди в статті 2 цього Протоколу товари, які не є повністю виробленими у вказаній країні, вважаються достатньо обробленими або переробленими у ній, якщо виконуються умови, наведені у Додатку II до цього Протоколу.
Згадані вище умови вказують для всіх товарів, що підпадають під дію цієї Угоди, обробку, яку необхідно виконати з використовуваними у виробництві товару матеріалів іншого походження. Ці умови можуть бути застосовані тільки до вказаних матеріалів. Зі вказаного витікає, що якщо товар, який набув статусу виробленого у вказаній країні завдяки виконанню умов, вказаних у Додатку II, використовується для виготовлення іншого товару, то застосовні для цього другого товару умови не поширюються на перший; також не має значення, чи використовувались для виготовлення першого товару матеріали іншого походження.
Статтею 33 Протоколу І Угоди врегульовано питання щодо перевірки підтверджень походження товару. 
Відповідно до пункту 1 статті 33 Протоколу І Угоди подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.
З метою реалізації положень пункту 1 цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він був поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку (пункт 2 статті 33 Протоколу I Угоди).
Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними (пункт 3 статті 33 Протоколу І Угоди).
Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та, чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України й відповідають іншим вимогам цього Протоколу (пункт 5 статті 33 Протоколу I Угоди).
Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції (пункт 6 статті 33 Протоколу I Угоди ).
Положення аналогічні положенням статті 33 Протоколу І Угоди містяться і в статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, до якої України приєдналась відповідно до Закону України від 8 листопада 2017 року № 2187-VIII.
За висновками, наведеними Верховним Судом у постановах від 1 березня 2021 року у справі №240/7093/19 та від 11 квітня 2022 року у справі №260/2805/20, на які покликався Відповідач у касаційній скарзі, митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.
Так в межах підстав поданої касаційної скарги у цій справі Суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пунктів 2 та 6 Протоколу І Угоди товарами, що походять з Європейського Союзу мають вважатися такі, що цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу та товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.
Наведені норми дають підстави вважати, що якщо товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені повністю у Європейському Союзі, можуть вважатися такими, що походять з Європейського Союзу за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6  Протоколу І Угоди.
За змістом статті 6 Протоколу 1 Угоди та статті 2 цього Протоколу товари, які не є повністю виробленими у вказаній країні, вважаються достатньо обробленими або переробленими у ній, якщо виконуються умови, наведені у Додатку II до цього Протоколу.
Пунктом 1 статті 2 Доповнення І до Регіональної конвенції визначено, що з метою імплементації відповідної Угоди наступні продукти вважаться такими, що вироблені в Договірній Стороні при експорті в іншу Договірну Сторону: 
(а) товари цілком вироблені в певній країні відповідно до Статті 4;
(b) товари, отримані в Договірній Стороні, включаючи товари, які не були повністю там вироблені, за умови, що ці матеріали пройшли достатню обробку та переробку в цих Договірних Сторонах відповідно до Статті 5;
(c) майно, що виробляється в Європейському Економічному Просторі (ЄЕП) в рамках значення Протоколу 4 до Угоди про Європейський економічний простір. Такі товари повинні розглядатися, як вироблені в Європейському Союзі, Ісландії, Ліхтенштейні1 чи Норвегії (сторони ЄЕП), при експорті відповідно з Європейського Союзу, Ісландії, Ліхтенштейну чи Норвегії до договірної країни, крім учасників ЄЕП.
Згідно з пунктом 1 статті 5 Доповнення І до Регіональної конвенції з метою виконання положень Статті 2, товари, які не є повністю отриманими, повинні вважатись достатньо обробленими та переробленими у ній, при виконанні умов, викладених у Додатку II.
Пунктом 1 статті 15 Доповнення І до Регіональної конвенції визначено, що товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження: 
(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III а; 
(b) сертифікат з перевезення товару EUR-МЕD, зразок якого наведений у Додатку III b; 
(c) у випадках, вказаних у Статті 21(1), декларація (надалі іменуватиметься "декларацією походження" або "декларацією походження EUR-МЕD"), надана експортером до інвойса. повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати. Текст декларації походження наведений у Додатку IV а і b.
Подібно, відповідно до пункту 1 статті 16 розділу 5 Протоколу I Угоди товари, що походять з Європейського Союзу, товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів:
(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або
(b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, - декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.
Відтак, як Угода, так і Регіональна конвенція чітко визначають, що товар вважається таким, що походить з Європейського Союзу за умови подання сертифікату з перевезення товару EUR.1.
Процедуру видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 встановлює стаття 16 Доповнення І до Регіональної конвенції та стаття 17 Протоколу І Угоди.
Згідно зі статтею 16 Доповнення І до Регіональної конвенції сертифікат з перевезення товару EUR.1 або EUR-МЕD має бути виданий митними органами Договірної сторони-експортера на письмову заявку експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником.
Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1 або EUR-МЕD, а також бланк заявки, зразок якої наведений у Додатку III а і и. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і відповідно до норм національного законодавства країни експорту. Якщо ці бланки заповнюються від руки, вони повинні заповнюватися ручкою друкованими літерами. Опис товарів потрібно викласти у виділеній для цього графі, не залишаючи вільних рядків. Якщо графа не заповнена повністю, під останнім рядком опису проставляється горизонтальна лінія, вільне місце перекреслюється
Експортер, який подає заявку про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1 або EUR-МЕD, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів Договірної сторони-експортера, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1або EUR-МЕD, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цієї Конвенції.
Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1 або EUR-МЕD, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також для виконання інших умов цієї Конвенції. Для цих цілей вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть доцільними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї Статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена графа, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню. 
Сертифікат з перевезення товару EUR.1 або EUR-МЕD має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.
Подібно до вищенаведеного, згідно зі статтею 17 Протоколу І до Угоди сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником.
Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і згідно з нормами законодавства країни експорту. Якщо їх заповнюють від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами. Опис товарів потрібно викласти у виділеній для цього комірці, не залишаючи вільних рядків. Якщо комірка заповнена не повністю, під останнім рядком опису потрібно накреслити горизонтальну лінію й перекреслити вільний залишок комірки.
Експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу.
Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена комірка, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню.
Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.
Відповідно до пунктів 1, 6, 7 та 8 статті 21 Доповнення І до Регіональної конвенції декларація про походження або декларація про походження EUR-МЕD, зазначена в статті 15(1)(с), може бути складена: 
(a) уповноваженим експортером відповідно до положень Статті 23, або 
(b) експортером на будь-яку партію товару, що складається з однієї або більше одиниць упаковки, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.
Складання декларації про походження або декларації про походження EUR-МЕD здійснюється експортером шляхом штампування, машинописного чи поліграфічного друкування на інвойсі, повідомленні про доставку чи іншім комерційнім документі декларації, текст якої наведено у Додатку IV а та b, з використанням однієї з мовних версій, викладених у цих Додатках, і відповідно до положень національного законодавства країни експорту. Якщо декларація складена від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами.
Декларації про походження та декларації про походження EUR-МЕD мають бути власноручно підписані експортером, що їх склав. Проте уповноважений експортер у розумінні Статті 22 не повинен підписувати такі декларації, якщо він надав митним органам Договірної сторони-експортера письмове зобов`язання нести повну відповідальність за будь-яку декларацію про походження, у якій він зазначений, так, ніби вона підписана ним власноручно. 
Декларація про походження або декларація про походження EUR-МЕD може бути складена експортером тоді, коли товари, яких вона стосується, експортуються, або після експортування за умови подання цієї декларації в країні імпорту не пізніше, ніж протягом двох років після імпортування товарів, яких вона стосується.
Аналогічно статтею 22 Протоколу І до Угоди встановлено, що декларація інвойс, зазначена в статті 16(1)(b) цього Протоколу, може бути складена:
(a) затвердженим експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу,
або
(b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.
Складання декларації інвойс здійснюється експортером шляхом штампування, машинописного чи поліграфічного друкування на інвойсі, повідомленні про доставку чи іншім комерційнім документі декларації, текст якої наведено у Додатку до цього Протоколу, з використанням однієї з мовних версій, викладених у цьому Додатку, і згідно з чинним законодавством країни експорту. Якщо декларація складена від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами.
Декларації інвойс мають бути власноручно підписані експортером, що їх склав. Проте затверджений експортер у розумінні статті 23 цього Протоколу не повинен підписувати такі декларації, якщо він надав митним органам країни експорту письмове зобов`язання нести повну відповідальність за всі декларації інвойс, у яких він зазначений, так, ніби вони підписані ним власноручно.
Декларація інвойс може бути складена експортером тоді, коли товари, яких вона стосується, експортуються, або після експортування за умови подання цієї декларації в країні імпорту не пізніше ніж протягом двох років після імпортування товарів, яких вона стосується.
Отже, саме митний орган Договірної сторони країни експорту видає сертифікат EUR.1.
Аналіз наведених норм міжнародного законодавства та законодавства України дає підстави для висновку, що однією із передумов для використання переваг, передбачених Угодою про асоціацію, є надання документа, що підтверджує походження товару, зокрема сертифіката з перевезення товару EUR.1
За змістом пункту 5 статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції митні органи, за запитом яких було здійснено перевірку, як мають бути провідомлені про їх результати, так і ці результати (1) повинні чітко вказувати на те чи є перевірені документи достовірними та (2) чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з однієї з Договірних країн і (3) відповідати іншим вимогам Конвенції.
При цьому змістом положень пункту 6 статтю 32 Доповнення І до Регіональної конвенції чітко визначено випадки у разі наявності яких митні органи, що подали запит за відсутності виняткових обставин повинні відмовляти у наданні права на преференції: (1) якщо має місце обгрунтований сумнів, і відповідь на запит про перевірку не надана протягом 10- місяців з дати подання запиту; (2) відповідь на запит не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, в акті перевірки, висновки якого ґрунтуються на отриманих Відповідачем листам державних органів ФРН та Республіки Польща, Львівська митниця у акті перевірки не навела жодних обставин, які могли б викликати сумніви щодо походження товару, ввезеного Gозивачем. Також в акті перевірки відсутня інформація, підтверджена відповідними первинними документами чи іншими матеріалами, яка б свідчила про подання декларантом недостовірних документів або інформації, а також про вчинення ним інших протиправних дій, що призвели до заниження обов`язкових митних платежів. Також не зафіксовано розбіжностей між даними, поданими платником податків для митного оформлення, та фактичними обставинами, встановленими під час перевірки. Крім того, в акті не зазначено про наявність первинних документів чи інших доказів, які б підтверджували наявність порушень. Крім того, відсутні дані про надання Держмитслужбою доручення на проведення вибіркової перевірки.
Крім того судами попередніх інстанцій встановлено, що долучені до матеріалів справи відповіді (листи) державних органів ДРН та Республіки Польща не містять «документально підтверджених відомостей щодо країни походження… які відрізняються від задекларованих».
При цьому Судами попередніх інстанцій зазначено, що Відповідач не надав доказів, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Польщі чи Німеччини до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера.
Водночас судами першої та апеляційної інстанцій констатовано, що Відповідач, на підставі відповіді контролюючого органу іноземної держави, встановив, що сертифікати EUR.1, які надав Відповідач є автентичними, однак, після проведення відповідних перевірок, не вдалося отримати докази преференційного походження товарів, на які поширюється зазначений сертифікат. Відповідно, недоцільно застосовувати тарифні преференції до товару що надається, як це передбачено Угодою між ЄС та Україною.
Суди попередніх інстанцій за результатами оцінки доказів резюмували, що зміст відповіді уповноваженого органу іноземної держави свідчить про те, що компетентний іноземний орган підтвердив факт неподання експортером додаткових даних про походження товару, а не про встановлення чи не встановлення походження товару.
Як зазначили суди попередніх інстанцій Відповідач не заперечує, що під час проведення перевірки переклади листів державних органів ФРН та Республіки Польща були відсутні, що надає підстави для висновку про неповне з`ясування усіх обставин, які були предметом дослідження працівників митного органу, які проводили перевірку, та надання висновків за результатами її проведення на підставі неналежних доказів.
При цьому, як зазначено судом апеляційної інстанції, Відповідач взагалі не надав будь-якої оцінки доводам Позивача про наявність додаткових відомостей про країну походження товару.
Пунктом 1 статті 33 Доповнення І до Регіональної конвенції встановлено, що у випадках виникнення спорів щодо процедур перевірки відповідно до статті 32, які не можуть бути вирішені між митними органами, які вимагають перевірки і митними органами, відповідальними за проведення цієї перевірки, повинні бути представлені двосторонньому органу, який встановлений відповідною Угодою. Інші, ніж ті, які пов`язані з процедурами перевірки згідно зі Статтею 32, суперечки щодо тлумачення цієї Конвенції повинні бути представлені Спільному Комітету. 
Згідно з пунктом 2 статті 33 Доповнення І до Регіональної конвенції у всіх випадках вирішення спорів між імпортером і митними органами Договірної сторони імпортера має бути здійснено відповідно до законодавства цієї країни.
Відтак, пунктом 2 статті 33 Доповнення І до Регіональної конвенції чітко визначено, що у випадку виникнення спорів імпортера з митними органами Договірної сторони імпортера їх вирішення має бути здійснено відповідно до законодавства цієї країни.
Частиною першою статті 41 МК України встановлено, що документами, які підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару або засвідчена декларація про походження товару, або декларація про походження товару, або сертифікат про регіональне найменування товару. 
Згідно з частиною третьою статті 41 МК України сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом цієї країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.
Частиною шостою статті 41 МК України встановлено, що декларація про походження товару - це письмова заява про країну походження товару, зроблена у зв`язку з вивезенням товару виробником, продавцем, експортером (постачальником) або іншою компетентною особою на комерційному рахунку чи будь-якому іншому документі, що стосується товару.
Отже, відповідно до положень частини третьої статті 41 МК України сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Позивач підтвердив належними документами, що транспортні засоби, ввезені згідно із зазначеними у акті митними деклараціями, придбано у контрагента, який зареєстрований у Польщі. Такі транспортні засоби товариство перевозило за маршрутом Перемишль, Польща - державний кордон України (м/п Шегині), що підтверджується митними документами, тобто, транспортні засоби прибували з Польщі, з країни ЄС. Ввезені транспортні засоби згідно з сертифікатами, свідоцтвами про реєстрацію виготовлені в Нідерландах, у Франції, у Німеччині, країнах - членах ЄС, стояли на обліку в цих країнах, потім були придбані контрагентом позивача (польською стороною), який в подальшому, на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту), їх відчужив ТзОВ "КПП ЦЕНТР". Такі транспортні засоби не виходили за межі країн ЄС до їх придбання товариством, що позивач підтвердив сертифікатами переміщення EUR.1.
При цьому судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що  долучені сертифікати EUR.1 та декларація-інвойс, які подавались до митного оформлення, не анульовані, не визнані недійсними, не відкликані. Також відсутні докази того, що вказані документи були підроблені або одержані незаконним шляхом.
Таким чином, як встановлено судами попередніх інстанцій, товари, які були ввезені Позивачем в Україну, згідно з митними деклараціями, походять з Європейського Союзу та відповідають правилам походження, що регулюють преференційну торгівлю з Україною. Під час митого оформлення товарів декларант позивача надав достатній обсяг документів на підтвердження походження товарів із країн Європейського Союзу, тому до вказаних транспортних засобів правомірно застосований преференційний митний режим в рамках Протоколу 1, оскільки імпортовані Позивачем автомобілі виготовлені в країнах ЄС, які є державами-членами цієї угоди.
За результатами оцінки наявних у справі доказів, зокрема, апеляційний суд зазначив, що товари, митне оформлення яких здійснено за митними деклараціями, вказаними в акті перевірки, додатку №1, деклараціями - інвойсами та сертифікатами перевезення товару EUR.1 є такими, що мають преференційне походження з країн Європейського Союзу, а тому пільги надані (отримані) позивачем правомірно, з дотриманням вимог Протоколу 1 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами.
Водночас Суд звертає увагу на те, що суть і зміст тверджень Відповідача викладених у касаційній скарзі зводиться до надання статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції іншого тлумачення ніж те, який випливає з її змісту та повністю спростовуються положеннями статті 33 Доповнення І до Регіональної конвенції в редакції, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. 
При цьому Суд касаційної інстанції наголошує, що висновки викладені в цій категорії справ завжди грунтуються на оцінці конкретних фактичних обставин справи. 
Відтак, висновки судів в цій справі сформовані виходячи з встановлених фактичних обставин саме цієї справи.
Доводи Відповідача в частині що стосується документів наданих Позивачем на підтвердження країни походження товару та стягнутої судом першої інстанції суми витрат на переклад зводяться до незгоди з мотивами судів попередніх інстанцій, якими вони керувалися при оцінці доказів і встановленні обставин справи, та не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому єдиною підставою касаційного оскарження Відповідачем визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 341 КАСУ, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Крім того Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності  індивідуальних акті суб`єктів владних повноважень обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає із положень статті 77 КАС України.
Відтак, в обсязі встановлених фактичних обставин у справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. За таких обставин, з урахуванням наведеного у сукупності Суд не знайшов передбачених КАС України підстав для задоволення касаційної скарги Відповідача та скасування рішень судів попередні інстанцій.
4.3. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої     статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених         статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Керуючись статтями 3, 195, 349, 350, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуюча суддя                                                                                                         Н.Є. Блажівська
Судді                                                                                                                              О.В. Білоус
                                                                                                                                       І.Л. Желтобрюх
Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2025 року.