ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 757/40360/20-к
провадження № 51-2185 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
особи, щодо якої закрито 
кримінальне провадження           ОСОБА_6 ,
захисників                                         ОСОБА_7 , ОСОБА_8 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року про звільнення від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 42018000000001398 щодо
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
кримінальне провадження щодо якого за ч.2 ст.376, ч.2  ст.376-1 КК України закрито.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 376, ч. 2  ст. 376-1 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього - закрито. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 згідно обвинувального акту обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 376 та ч. 2 ст. 376-1 КК України, які мали місце 28 березня 2011 року та 07 квітня 2011 року. 
На момент розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції закінчився передбачений ст. 49 КК України строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Обвинувачений ОСОБА_6 просив задовольнити це клопотання та звільнити його від кримінальної відповідальності на цій підставі.
Враховуючи це, суд задовольнив клопотання захисника та звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрив кримінальне провадження.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що в тексті ухвали суду першої інстанції всупереч ст. 368, ч. 2 ст. 372 КПК України відсутнє формулювання обвинувачення, судом не встановлено, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , чи містить воно склад кримінальних правопорушень і чи вчинила його вказана особа. Тому суд неправильно застосував ст. 49 КК України.
Крім того прокурор вказує на порушення вимог ч. 2 ст. 288 КПК України внаслідок нез`ясування думки всіх потерпілих щодо можливого звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності. Стверджує, що потерпілі були відсутні у судовому засіданні та немає підтверджень їх належного повідомлення про таке засідання.
Суд не вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на ці порушення, не дав доводам апеляційної скарги жодної оцінки, а тому ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Захисник у касаційній скарзі порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує що суд, звільняючи ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, в мотивувальній частині ухвали помилково визнав його винуватим у скоєнні злочинів, що порушує принцип презумпції невинуватості. Посилається на те, що на момент розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності жодного доказу в суді не було досліджено, обвинувачений своєї вини не визнавав, а тому висновок суду про те, що особа винна у вчиненні діяння, яке їй поставлено за провину, є упередженим та зробленим за межами питань, що підлягають вирішенню під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Суд апеляційної інстанції не звернув на це уваги, не відобразив у своєму рішенні позицію сторони захисту, а тому ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу прокурора подано заперечення адвокатом ОСОБА_7 , у якому він не погоджується з позицією прокурора щодо необхідності встановлення вини особи для задоволення клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності. А також заперечує доводи про порушення судом вимог закону внаслідок невирішення питання розподілу судових витрат. Разом із тим захисник звертає увагу на доводи касаційної скарги сторони захисту, поданої ним з інших мотивів.
 
ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Захисник ОСОБА_8 у суді підтримав скаргу захисника ОСОБА_7 та заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , просив залишити її без задоволення, підтримав касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412−414 цього Кодексу. 
 
Мотиви суду
 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень вимог КПК України і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, стверджує, що місцевий суд, закриваючи провадження у зв`язку із закінченням строків давності, мав дослідити обставини справи та констатувати факт вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів.
 
Однак такі твердження, не заслуговують на увагу. 
 
Згідно з ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, та 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину.
 
За змістом  ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
 
Частиною 3 ст. 288 КПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
 
Водночас положеннями кримінального процесуального закону не передбачено імперативних норм, які зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК України встановлювати фактичні обставини справи та перевіряти їх доказами, встановлювати факт того, що певне правопорушення (діяння) мало місце, що воно має склад певного кримінального правопорушення, що його вчинила певна особа, оскільки згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України розгляд такого клопотання для суду є невідкладним.
 
Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши (1) наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, (2) клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та (3) згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі.
 
За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні процесуальний закон не передбачає.
 
Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 12 вересня 2022 року (справа №203/241/17) виснувала, що звільнення від кримінальної відповідальності за імперативними приписами ст. 49 КК України є безумовним, оскільки підставою для цього є закінчення передбачених законом про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
 
Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності певних визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені відповідно до норм ст. 62 Конституції України.
 
Ця позиція узгоджується з висновками, викладеними, зокрема, в постановах ВС від 20 листопада 2024 року (справа № 754/15954/20), 30 січня 2025 року (справа №757/72925/17-к), 12 лютого 2025 року (справа №758/6166/22), 09 квітня 2025 року (справа № 761/41888/17) та 22 травня 2025 року (справа № 709/2049/17).
 
Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).
 
У розумінні приписів ст. 62 Конституції України метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалося кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
 
Тому, до ухвалення вироку у справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.
 
Отже, в ухвалі про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України  суд не може викладати будь-які обставини як встановлені судом, де йдеться про підтвердження доказами припущення сторони обвинувачення в обвинувальному акті про ту версію подій, яку вона вважає такою, що відбувалася в об`єктивній дійсності.
 
Як видно з наявних у суді касаційної інстанції матеріалів, клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з цієї підстави надійшло до суду першої інстанції під час судового засідання 20 жовтня 2022 року до з`ясування обставин та перевірки їх доказами. Обвинувачений ОСОБА_6 просив суд звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому підтвердив, що розуміє наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави.
 
Суд першої інстанції під час розгляду цього клопотання встановив, що інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення згідно обвинувального акту мали місце 28 березня 2011 року та 07 квітня 2011 року. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 376 КК України, є нетяжким, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився в квітні 2016 року. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 376-1 КК України, є тяжким, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за його скоєння закінчився в квітні 2021 року. 
 
Таким чином, суд першої інстанції встановивши необхідні передумови для вирішення вказаного клопотання дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1 КК України на підставі ст.49 КК України і закрив кримінальне провадження щодо нього. 
 
Місцевий суд, постановляючи рішення за результатами розгляду цього клопотання, відповідно до ст. 372 КПК України зазначив у рішенні правову кваліфікацію інкримінованих кримінальних правопорушень, суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив під час постановлення свого рішення.
 
Учасники судового розгляду не заперечували того факту, що на момент звернення з відповідним клопотанням пройшли строки давності, передбачені ст. 49 КК України. Не заперечує цього і прокурор у касаційній скарзі.
 
За таких обставин та беручи до уваги наведені вище висновки Суду, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора про допущення місцевим судом порушень кримінального процесуального закону у зв`язку із невстановленням в оскаржуваному судовому рішенні факту вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів, наявності в його діях складу цих злочинів та доведеності його вини.
 
Не знайшли свого підтвердження також доводи захисника про те, що суд, постановляючи ухвалу, в мотивувальній частині помилково визнав винуватим ОСОБА_6 у скоєнні злочинів. З тексту оскаржуваного судового рішення вбачається, що воно не містить висновків про доведеність винуватості особи, а лише цитує норму закону та роз`яснення Пленуму ВСУ. Тому суд касаційної інстанції відхиляє ці доводи сторони захисту.
 
Прокурор у касаційній скарзі стверджує про те, що суд при постановленні ухвали мав вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Така позиція прокурора суперечить нормам закону та судовій практиці, а також висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у постанові об`єднаної палати ККС від 12 вересня 2022 року.
 
Як неодноразово вказував у своїх рішеннях Суд, з аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК).
 
Разом з цим, кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
 
Враховуючи викладене, об`єднана палата ККС зробила наступний висновок: якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.
 
Тому наведені доводи прокурора суд відкидає.
 
Стосовно тверджень у касаційній скарзі прокурора про допущення місцевим судом порушень вимог, передбачених ч. 2 ст. 288 КПК України, Суд зауважує таке.
 
Як убачається з матеріалів провадження, судовий розгляд у суді першої інстанції, в ході якого вирішувалося питання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (судове засідання від 20 жовтня 2022 року), було здійснено за відсутності потерпілих.  
 
Згідно матеріалів, які надійшли до суду касаційної інстанції, потерпілі були повідомлені про дату та час судового розгляду шляхом направлення їм повісток про виклик до суду на вказану дату. Потерпілі в судове засідання не з`явилися. Тому твердження про їх неповідомлення у передбачений законом спосіб є безпідставним.
 
Згідно приписами ч. 1 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України та наведеними вище висновками суд невідкладно розглядає клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого. Законом передбачений імперативний обов`язок суду, за наявності передбачених законом України про кримінальну відповідальність підстав, закрити кримінальне провадження у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Це у свою чергу свідчить про те, що думка потерпілих у такому випадку хоча і має бути з`ясована, однак не є визначальною. Крім того, прокурор у касаційній скарзі не вказує, які саме доводи чи аргументи потерпілих могли б вплинути на прийняття судом першої інстанції рішення за результатом розгляду клопотання захисника про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.
 
Крім того, рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року (справа «Пономарьов проти України») та від 29 жовтня 2015 року (справа «Устименко проти України») містять твердження, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
 
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції доходить висновку, що нез`ясування думки потерпілих, які були належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду, про можливість закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Суд апеляційної інстанції, в межах, установлених ст. 404 КПК України, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, вона відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_9                                              ОСОБА_3