ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року
м. Київ

справа № 127/33341/23

провадження № 61-6012св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Денисом Юрійовичем, напостанову Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що вона разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках.

У червні 2018 року її брат - ОСОБА_6 , скориставшись її відсутністю, без її дозволу і згоди вселився у вказану квартиру та пообіцяв виїхати з неї протягом місяця, але цього не зробив, натомість почав перевозити до квартири свої особисті речі. З листопада 2019 року вона була вимушена залишити квартиру через неадекватну поведінку ОСОБА_6 , оскільки потребувала медичної допомоги. Через загрозу життю та здоров`ю вона не могла користуватися належним їй житловим приміщенням, приходила до квартири у разі відсутності у ній ОСОБА_6 .

Вказувала, що у вересні 2021 року,продовжуючи проживати в квартирі, ОСОБА_6 одружився з ОСОБА_3 . Наприкінці лютого 2022 року її мати - ОСОБА_5 виїхала за кордон. З липня 2022 року відповідачі незаконно користуються спірною квартирою, яка належить їй та її матері. За час проживання відповідачів у спірній квартирі, ними не сплачувалися кошти за надані житлово-комунальні та інші послуги, у зв`язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 34 513,02 грн.

Щодо порушення своїх прав вона звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. 24 червня 2022 року відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 162 Кримінального кодексу України (далі - КК України) були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 42022022110000217. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Позивачка посилалася на те, що відповідачі порушили її права, як співвласниці спірної квартири, оскільки відмовляються добровільно звільнити незаконно займане житло, не сплачують комунальні платежі. 

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та членів їх родини із вказаної квартири без надання іншого житла.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Цепляєва С. В., задоволено.
Залучено до участі у справі як третіх осіб: ОСОБА_4 , Службу у справах дітей Вінницької міської ради.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року у складі судді Жмудя О. О. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд вважав, що належним способом захисту прав позивачки буде звернення до суду із вимогою про встановлення порядку користування спірною квартирою (стаття 358 ЦК України).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із вказаної квартири без надання іншого житла.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов  ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що у порушення визначеного статтею 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності, відповідачі разом із дітьми були вселені до квартири АДРЕСА_1 без згоди позивачки, яка є співвласником спірної квартири.

Суд апеляційної інстанції урахував, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання не у спірній квартирі, а підстав неможливості проживання за місцем своєї реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_3 не довели. При цьому місце проживання малолітніх дітей з урахуванням положень частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України визначається місцем проживання їх батьків.

Установивши порушення майнових прав ОСОБА_1 внаслідок недотримання порядку вселення відповідачів до спірної квартири, суд апеляційної інстанції вважав, що останні можуть бути виселені за вимогою позивачки, що відновить становище, яке існувало до такого порушення. Втручання у право відповідачів на житло апеляційний суд визнав виправданим та необхідним для захисту прав позивачки, а також таким, що не буде надмірним тягарем для відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2 - адвокат Пономаренко Д. Ю., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 травня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю.,залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2025 року заяву ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю., про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення задоволено.
Зупинено виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю., мотивована тим, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак, апеляційний суд дійшов необґрунтованого та помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки ефективним способом захисту порушених, на думку позивачки, прав, буде встановлення порядку користування спірною квартирою.

Посилається на те, що від ОСОБА_4 , як співвласниці кватири на час вселення, не надходило заперечень щодо проживання відповідачів у спірній квартирі, а тому їх виселення призведе до порушення принципу пропорційності у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, 15 травня 2025 року  ОСОБА_3 на підставі укладеного з  ОСОБА_4 договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Б. В. за реєстровим № 3078, стала власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , тому виселення ОСОБА_3 з малолітніми дітьми: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі спірної квартири призведе до порушення її прав як співвласника квартири.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції неналежно дослідив дотримання принципу пропорційного та справедливого балансу при їх виселенні згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник  ОСОБА_2 - адвокат Пономаренко Д. Ю., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цепляєв С. В.,подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки вона відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю., на постанову Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, в якому вона просить задовольнити касаційну скаргу та оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю., на постанову Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, в якому вона просить касаційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2025 року відзив ОСОБА_4 визнано неподаним та повернуто заявнику, оскільки за змістом він є клопотанням про приєднання до касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року відзив ОСОБА_3 визнано неподаним та повернуто заявнику, оскільки за змістом він є клопотанням про приєднання до касаційної скарги.

У серпні 2025 року  ОСОБА_4 подала до Верховного Суду заяву про постановлення окремої ухвали у справі, в якій просила постановити окрему ухвалу щодо дій адвоката Цепляєва С. В.

Доводи осіб, які подали відповідь відзив на касаційну скаргу та додаткові пояснення

У серпні 2025 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якому підтвердив доводи, викладені у касаційній скарзі.

У січні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

У січні 2026 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані сторонами відповідь на відзив та додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням додаткових відзиву та касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Терещенко В. В. за реєстровим № 2219, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 10; 11).

24 червня 2022 року до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесено відомості за № 4202202211000022217 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 162 КК України за фактом порушення недоторканості житла ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 17).

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 4202202211000022217 від 24 червня 2022 року дізнавачем СД Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Майченко А. М. 26 липня 2022 року було допитано як свідка ОСОБА_6 , який повідомив, що з 2019 року дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній власності його матері - ОСОБА_4 та рідної сестри - ОСОБА_1 . Повідомив, що його сестра у цій квартирі ніколи не проживала. У лютому 2022 року мати виїхала за кордон та власноруч склала довіреність, в якій зазначила, що він має право представляти від її імені її інтереси та бути її представником з усіма відповідними повноваженнями щодо спірної квартири. На даний час у вказаній квартирі він проживає зі своєю дружиною. Чому сестра вважає, що він незаконно проживає у квартирі йому невідомо, оскільки мати дозволила йому там проживати. Будь-яких перешкод у проживанні ОСОБА_1 він не створює і не забороняє їй там проживати (том 1, а. с. 28-29).

Відповідно до єдиного рахунку за надані житлово-комунальні та інші послуги станом на 01 жовтня 2023 року заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, за адресою: АДРЕСА_2 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), становить 34 513,02 грн (том 1, а. с. 11).

Згідно з актом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Юність-20» від 07 березня 2023 року № 2/07/03/23 ОСОБА_1 з 2019 року проживає в квартирі АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 12).

09 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України (том 1, а. с. 13).

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2023 року у справі № 127/28923/23 у задоволенні скарги адвоката Цепляєва С. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 09 серпня 2023 року, відмовлено (том 1, а. с. 16).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 10 листопада 2023 року № 000042250859 ОСОБА_6 12 грудня 2022 року змінив прізвище на « ОСОБА_10 » (том 1, а. с. 79 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим Вінницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 07 березня 2023 року, батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1, а. с. 95).

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру Вінницької міської територіальної громади від 10 січня 2024 року № 1223 (том 1, а. с. 71).

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру Вінницької міської територіальної громади від 10 січня 2024 року № 1221 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (том 1, а. с. 73).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02 серпня 2024 року № 01/00/011/151124 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 25 червня 2024 року розглядалося питання надання висновку щодо доцільності або недоцільності виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько дітей на засіданні комісії відмовився надавати будь-які пояснення щодо проживання його дітей у квартирі АДРЕСА_1 та самовільно залишив засідання комісії. Орган опіки і піклування Вінницької міської ради не має можливості надати висновок щодо доцільності або недоцільності виселення із вказаної квартири дітей: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у зв`язку із неможливістю отримання інформації про фактичне місце проживання дітей (том 1, а. с. 231-232).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Д. Ю., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше
як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Приписами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Частиною першою, другою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле (див.: постанову Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 398/4452/22).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У частині другій статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зроблено висновок, що суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , яка на момент розгляду справи судами, була власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_2 посилався на те, що він вселився у спірну квартиру на законних підставах з дозволу співвласника - ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 з підстав обрання нею неналежного способу захисту порушеного права, суд першої інстанції не урахував, що співвласник майна має право вимагати усунення перешкод шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Тому вселення  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , разом із дітьми:  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до квартири без згоди позивачки як співвласниці квартири є порушенням визначеного статтею 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності. За встановленого порушення майнових прав позивачки внаслідок недотримання порядку вселення вказаних відповідачів до спірної квартири, останні можуть бути виселені за вимогою позивача, що відновлює становище, яке існувало до такого порушення.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 521/6487/20 (провадження № 61-7945св22), від 16 липня 2025 року у справі № 398/4452/22 (провадження № 61-3700св25).

Задовольняючи позов у частині виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, апеляційний суд виходив із того, що у порушення визначеного статтею 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності, відповідачі разом із дітьми були вселені до спірної квартири без згоди позивачки як її співвласниці.

Водночас апеляційний суд не врахував, що на момент розгляду справи судами співвласницею квартири АДРЕСА_1 разом із позивачкою була ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Терещенко В. В. за реєстровим № 2219, яка, у порушення вимог ЦПК України, до участі у справі як відповідачка залучена не була.

Отже, суд апеляційної інстанції не з`ясував необхідності залучення до участі у справі як відповідачки співвласниці спірної квартири, зі згоди якої відповідачі були вселені до неї.

Таких самих порушень допустив і районний суд. Так, якщо суд першої інстанції вважав, що належним способом судового захисту є визначення порядку користування спірною квартирою, то відповідно до положень статті 358 ЦК України, яку суд і застосував, відповідачем мав бути інший зі співвласників, а не особи, які зі згоди одного зі співвласників проживають у квартирі. 

Верховний Суд звертає увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц та від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, постанова апеляційного суду, а також відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України, і рішення районного суду, за змістом касаційної скарги з цим рішенням заявник погоджується, не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що на підставі положень статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід повно і всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити докази, додані на їх підтвердження, надати оцінку всім аргументам учасників справи. У залежності від встановленого і відповідно до вимог закону вирішити спір.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на необхідність перевірки доводів ОСОБА_2 про те, що 15 травня 2025 року  ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Б. В. за реєстровим № 3078, стала власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказане відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо постановлення окремої ухвали

У серпні 2025 року  ОСОБА_4 подала до Верховного Суду заяву про постановлення окремої ухвали у справі, в якій просила постановити окрему ухвалу щодо дій адвоката Цепляєва С. В., якій, на думку заявника, своїми протиправними діями, умисно вводячи суд в оману, всупереч нормам адвокатської етики та вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вчинив злочин проти правосуддя, розповсюдивши інформацію досудового (судового) слідства у справі № 127/37465/23, чим вплинув на встановлення істини у кримінальному провадженні, надав завідомо неправдиві відомості та підробку процесуальних документів у справі № 127/33341/23.

Згідно зі статтею 420 ЦПК України, суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, 
що цьому сприяли.

Згідно із частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

При цьому вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 9901/598/19 (провадження № 11-123заі20).

Верховним Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі, а тому у задоволенні відповідної заяви  ОСОБА_4 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4  про постановлення окремої ухвали відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Пономаренком Денисом Юрійовичем,задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 рокута постанову Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк