Провадження № 2/641/365/2026 	Справа № 641/4804/25 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 січня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого – судді Маньковської О.О.,
за участю відповідача – ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання – Кривенко А.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна про визнання права власності на спадкове майно,
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 , подана представником позивача – адвокатом Головко І.В. до ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В. про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Факт спорідненості позивача та спадкодавця підтверджується свідоцтвом про народження позивача, в якому зазначено, що батьком останньої є ОСОБА_3 . Позивачем змінено прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » у зв`язку з укладенням шлюбу. Спадкоємцями за законом першої черги померлого ОСОБА_3 закликаними до спадкування є: дочка ОСОБА_2 (позивач) та син ОСОБА_1 (відповідач). Спадкування після смерті ОСОБА_3 здійснюється за законом, оскільки заповіт на випадок смерті спадкодавець не складав. 15.01.2025 р. позивачем була подана приватному нотаріусу заява про прийняття спадщини за законом. Спадкодавцю ОСОБА_3 в цілому на праві власності належить 3-х кімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 на підставі: 1/4 частка згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.1993р. виданого ХМЦПДЖФ, 3/4 частки згідно договору дарування №6884 від 30.12.2004р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я. 
Приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О.В. 30.05.2025р. на підставі ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» було видано постанову №95/02-14 від 30.05.2025р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємцю ОСОБА_2 , а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну їй частку спірної квартири, оскільки не були подані оригінали документів, що посвідчують право власності на спадкове майно. 
Після отримання постанови приватного нотаріуса, позивач, в особі представника ОСОБА_6 , спробувала отримати дублікати вищевказаних правовстановчих документів на спірну квартиру, проте, це є неможливим, оскільки приватний нотаріус ХМНО Єрмакова Н.Я. (яка посвідчувала договір дарування №6884 від 30.12.2004р. 1/4 часток спірної квартири) припинила нотаріальну діяльність відповідно до Наказу міжрегіонального управління від 05.07.2024р., а документи нотаріального діловодства та архіву до Харківського обласного нотаріального архіву не передавала. 
Такими чином, зазначила позивач, вона не має правової можливості у позасудовому порядку оформити спадщину після смерті свого батька у зв`язку з чим, просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку ізольованої трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній не заперечував той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - є рідним батьком позивача ОСОБА_2 . 
Крім того, вказав, що за його заявою 06.01.2025 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Поліщук О.В., зареєстровано спадкову справу № 73484506, про що він також повідомив позивача. 
Проти вимог позовної заяви заперечував в повному обсязі, посилаючись, що будь-яких прав позивача не порушував. Так, зазначив відповідач, позовна заява містить відомості про те, що нотаріус Поліщук О.В. не видає позивачу свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , мотивуючи це тим, що позивач не надала оригінали необхідних документів, при цьому яких-небудь обставин та фактів, які б свідчили про наявність порушення прав Позивача з його боку, в позові не наведено. Таким чином, вважає відповідач, позов поданий до нього безпідставно, оскільки станом на цей час якісь спори між ним та позивачем відсутні. 
Також відповідач зазначив, що мотивом відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину є не спір між ним та позивачем стосовно спадкового майна (станом на цей час його не існує), а порушення позивачем вимог закону стосовно надання оригіналів відповідних документів. Крім того, відповідач заперечував проти розміру заявлених судових витрат, вказавши, що звернення позивача до суду обумовлено наявністю спору із нотаріусом, а не порушенням її прав з його боку.
Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому посилався на судову практику та зазначив, що підставою звернення позивача до суду з позовом є відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. 
Також вважав безпідставним та необґрунтованим заперечення сторони відповідача про стягнення з нього судових витрат представник позивача, посилаючись на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України. 
Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, у яких наполягав, що він не є належним відповідачем у вказаній справі та заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу. При цьому, просив суд стягнути з позивача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 15000, 00 грн.
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 04.07.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 30.07.2025 року витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Поліщук О.В. копію спадкової справи № 73484506.
Представник позивача подав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача. 
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час слухання справи повідомлена своєчасно і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, проти позовних вимог не заперечувала.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, від представника позивача та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає справу за відсутності вказаних осіб.
В судовому засіданні відповідач підтримав викладені у відзиві заперечення проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що ним право позивача на спадкове майно не оспорюється. Вважає себе неналежним відповідачем в цій справі, оскільки відмова нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину обгрунтована не наявністю спору між ним та позивачем стосовно спадкового майна, а порушенням позивачем вимог закону стосовно надання правовстановлюючих документів. 
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Так, згідно свідоцтва про смерть, виданого Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серія НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що внесений актовий запис 02.09.2024 року № 11087 (а.с. 7).
З заявою про прийняття спадщини після померлого батька15.01.2025 року на адресу приватного нотаріуса ХМНО Поліщук О.В. звернулась позивач ОСОБА_2 , й дана заява зареєстрована за № 8 у спадковій справі № 3/25 (а.с. 13).
Приватним нотаріусом Поліщук О.В. 06.01.2025 року після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано спадкову справу за № 73484506, номер у нотаріуса 3/2025, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 12).
За повідомленням Приватного нотаріуса Поліщук О.В., спадкоємцями ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.14). 
На підтвердження родинного зв`язку зі спадкодавцем, позивачем надане свідоцтво про народження НОМЕР_3 , видане 08.09.1974 року, згідно якого « ОСОБА_7 » народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьки - « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_9 », про що внесено відповідний актовий запис за № 8670 (а.с.8), Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ОСОБА_10 на підставі реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 », актовий запис № 783 від 11.11.2000 року Відділу ДРЦС по м. Харкову (а.с.9), а також Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, згідно якого батьком ОСОБА_10 зазначений ОСОБА_3 (а.с. 101-102), (а.с.99-100).
Також позивач зазначила, що її померлому батьку належала 1\4 частина квартири АДРЕСА_1 як частина в приватизованому житлі, а також 3\4 частини цієї ж квартири АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування.
На підтвердження власності спадкодавця на спадкове майно, позивачем надана копія свідоцтва про право власності, р№ НОМЕР_1 , 27.12.1993, ХМЦПДЖФ, згідно якого ОСОБА_8 належала 1\4 частина квартири АДРЕСА_1 ; а також на підставі договору дарування р. № 6884, 3012.2004 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я., ОСОБА_3 належали 3\4 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також згідно Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна від 12.06.2025 (а.с. 17-20).
Приватним нотаріусом Поліщук О.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу ОСОБА_2 , з підстав відсутності у позивача документів, що посвідчують право власності на заявлене майно. 
Як вбачається з постанови приватного нотаріуса, згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру, інформація за параметрами пошуку « ОСОБА_11 % ОСОБА_12 » - відсутня. 
При цьому нотаріус зазначила, що відповідно до п.4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Розділ ІІ, Глава 10), при видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус витребує документи, що підтверджують факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства. 
Також, нотаріусом у постанові вказано, що, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/4 частку квартири номер АДРЕСА_1 , зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.12.2004 року, реєстраційний номер майна 9347692, право власності №6047828, за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, р. № НОМЕР_1 , 27.12.1993, ХМЦПДЖФ; право власності на 3/4 частки вищевказаної квартири зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23.04.2009 року, реєстраційний номер майна 9347692 право власності №20106699, за ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на підставі договору дарування, р. №6884, 30.12.2004, Єрмакова Н.Я., приватний нотаріус ХМНО(а.с. 15).
Таким чином, суд дійшов висновку, що підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу ОСОБА_2 , фактично є відсутність у позивача документів, що посвідчують право власності на заявлене майно, оскільки в правовстановлюючих документах – зокрема, в свідоцтві про право власності, р№ НОМЕР_1 , 27.12.1993, ХМЦПДЖФ, згідно якого ОСОБА_8 належала 1\4 частина квартири АДРЕСА_1  та в свідоцтві про смерть ОСОБА_3 - в прізвищі, імені та по-батькові спадкодавця містяться розбіжності, в зв`язку з чим судом критично оцінюються твердження позивача ОСОБА_2 в частині визначених нею підстав даного позову, а саме – порушення відповідачем ОСОБА_1 її права власності на спадкове майно, шляхом не надання їй оригіналів документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, що, за твердженням позивача, позбавляє її можливості оформити спадщину в позасудовому порядку та є перешкодою для позивача в отриманні на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом. Дані твердження позивача ОСОБА_2 суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам справи та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. 
Також, суд приймає до уваги заперечення відповідача ОСОБА_1 в тій частині, що ним право позивача ОСОБА_2 на спадкове майно не оспорюється, а також приймає до уваги повідомлення нотаріуса, згідно якого як позивач, так і відповідач, прийняли спадщину після померлого батька ОСОБА_3 . 
Крім того, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/4 частку квартири номер АДРЕСА_1 , зареєстровано КП ХБТІ 27.12.2004 року право власності за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, р. № НОМЕР_1 , 27.12.1993. Будь-яких інших записів щодо вказаного майна Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - не містить. Таким чином, перешкодою для позивача ОСОБА_2 в отриманні нею свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька – ОСОБА_3 є наявність помилок в зазначених вище документах.
Так, згідно зі ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України, спадкування — це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів.
Таким чином, в даному випадку, саме розбіжності у написанні прізвища й по-батькові спадкодавця ОСОБА_3 в правовстановлюючих документах позбавляють можливості позивача ОСОБА_2 реалізувати спадкові права після смерті померлого батька.
В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.
Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.
Згідно п.6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові якої, зазначені в документі, не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Крім того, згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Проте, як вбачається з встановлених в судовому засіданні обставин, відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється право позивача на власність за правом спадкування за законом після померлого батька. Крім того, обома спадкоємцями, згідно повідомлення нотаріуса, прийнята спадщина. Також, відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину обумовлена відсутністю встановленого факту про належність правовстановлюючих документів спадкодавцю. Таким чином, в даній справі спір про право між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 відсутній. Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України "Про нотаріат").
Також, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України)
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину.
Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Отже, оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси.
Відповідно до п. 66 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду.
Отже, в даному випадку, умовою отримання позивачем ОСОБА_2 у нотаріуса свідоцтва про право на частину спірної спадщини, що належала спадкодавцю є встановлення факту належності свідоцтва про право на спадкування за законом.
У випадку, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 182/8267/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 643/20546/14-ц, від 13 травня 2022 року у справі № 552/4460/20, від 19 травня 2022 року у справі № 636/1853/18, від 25 травня 2022 року у справі № 298/1618/19, від 08 грудня 2022 року у справі № 518/164/20.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що передбачено ч.5 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку,  що реалізація отримання позивачем ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину з подальшою реєстрацією права власності на спадкове майно в даному випадку залежить від встановлення факту належності спадкодавцю правовстановлюючих документів, тобто саме встановлення такого факту породжує юридичні наслідки, що вподальшому є відповідною умовою для одержання позивачем у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, й чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення юридичних фактів, крім як шляхом звернення особи з відповідною заявою до суду та шляхом надання відповідних доказів. Тобто, в даному випадку, реалізація отримання позивачем ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину залежить від доведення певних фактів, й про встановлення цих фактів особа може звернутися в суд. 
Крім того, що позивач ОСОБА_2 , звертаючись з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 , не визначила та не підтвердила судовому засіданні належними та допустимими доказами порушення, оспорення чи/та не визнання відповідачем її спадкових прав. 
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності за правом спадкування за законом - є передчасними й задоволенню не підлягають.
Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України .
Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями частин 1-6 статті 137ЦПКУкраїни визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги № 35 від 17.07.2025 року, Акт виконаних робіт та квитанції про їх оплату.
Верховним Судом зазначено в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Разом з тим, згідно Постанови Верховного суду від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, визначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на те, що стороною позивача не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку про те, що вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із позивача на користь відповідача у визначеному останнім розмірі є об`єктивними та пропорційними. Враховуючи усі обставини спірних правовідносин у їх сукупності, суд погоджується із заявленою відповідачем сумою витрат на правову допомогу та приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
Керуючись ст. ст.10, 13, 81, 206, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 1216,1217,1218,1297 ЦК України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 .
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_4 .
Третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна, м. Харків, пр-т. Науки, буд. 58, прим. 108К.

Суддя О.О.Маньковська