10.12.25
22-ц/812/2199/25
Справа №484/5598/23 Головуюча у 1-й інстанції Маржина Т. В.
Провадження № 22ц/812/2199/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
10 грудня 2025 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Самчишиної Н. В., 
із секретарем: Колосовою О. М., 
за участю: позивача, представника третьої особи – Бєлоущенка А. Ж.,
                       відповідачки – ОСОБА_1  та її представниці –  ОСОБА_2 ,    
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 ,
поданої від її імені представницею ОСОБА_2 , 
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Маржиної Т.В. в залі суду в місті Первомайську Миколаївської області о 11.00 год, із складенням повного рішення, у справі
за позовом 
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 
про поділ спільного майна подружжя, 
та за зустрічним позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,
третя особа - Приватне підприємство Юридична фірма (далі ПП ЮФ) «Інтерком»
про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И Л А: 

11 жовтня 2023 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом: визнання за ним права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , частку квартири АДРЕСА_2 , частину гаража № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі Чайка, які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , а також стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за відчужений нею автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску,  в сумі 292 398 грн; та залишити у власності відповідачки відповідно іншу частку квартири АДРЕСА_1 , частку квартири АДРЕСА_2 , і частину гаража № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі Чайка.
В обґрунтування позову зазначав, що з 22 квітня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , розірвання якого ним ініційовано у судовому порядку 19 вересня 2023 року. 
За час шлюбу та за спільні кошти подружжям на ім`я ОСОБА_1 було придбано квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , гараж АДРЕСА_4 та автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску.
Між тим, після звернення позивача до суду із позовом про розірвання шлюбу, йому стало відомо, що автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, відчужено відповідачкою без його згоди. 
Посилаючись на ці обставини, просив визнати за ним право власності на ідеальні частки у спільному сумісному майні, а саме по частки на квартири АДРЕСА_3 і АДРЕСА_5 та гараж, які належать подружжю, та стягнути з відповідачки грошову компенсацію частку вартості відчуженого нею автомобіля, що становить 292 398 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що не погоджується із запропонованим варіантом розподілу майна, оскільки однокімнатна і двокімнатна квартири, а також гараж з автомобілем є неподільним майном, тому виділення по 1/2 частці кожному із співвласників призведе до суперечок та зумовить в подальшому знову завертатись до суду. Тому запропонувала виділити у власність позивача однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а у її власності залишити двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 за тією ж адресою, оскільки з нею проживають троє неповнолітніх дітей різного віку та статі. Також вважала доцільним виділити гараж №220 їй, оскільки вона має та користується автомобілем, а позивач не керує транспортним засобом. Зазначила про необхідність врахування розміру компенсації, з урахування іншого майна, про розподіл якого позивач не зазначив, та про поділ якого вона подасть до суду зустрічний позов. 
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , третя особа ПП «Юридична фірма «Інтерком», у якій вона просила про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2014 року по квітень 2016 року, визнання нерухомого майна ПП ЮФ «Інтерком» об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з ОСОБА_3 на її користь вартість частки нерухомого майна ПП ЮФ «Інтерком», що становить 2 869 250 грн. 
Крім того просила виділити у її власність рухоме майно вартістю 227 400 грн, яке складається з: телевізора Samsung вартістю 33 500 грн; прально-сушильної машини Samsung вартістю 31 000 грн; духової шафи Pyramida вартістю 15 200 грн; варильної поверхні Pyramida вартістю 9 200 грн; кухонного столу вартістю 6 000 грн; акустичної системи (колонки) вартістю 3 000 грн, інгалятора (небулайзер) вартістю 1 500 грн, спального гарнітуру (що складається з ліжка двоспального, матраца, 2х приліжкових тумб, трюмо, шафи) вартістю 25 000 грн, сейфу металевого для документів вартістю 5 500 грн, шафи-купе для вітальні вартістю 13 000 грн; ліжка двоспального з підйомним механізмом вартістю 12 500 грн; етажерки Прованс вартістю 4 200 грн; тумби навісної для книг вартістю 1000 грн; холодильника Samsung вартістю 10 800 грн, дивана-ліжка кутового вартістю 6 000 грн; банківських касових кабін – 3 штуки вартістю всього 50 000 грн. 
Також просила виділити у власність ОСОБА_3 цього рухомого майна на суму 227 200 грн, а саме: гриль Tefal вартістю 7 300 грн, чайник металевий Philips вартістю 1 900 грн; телевізор Philips вартістю 13 000 грн; телевізор Samsung вартістю 5 300 грн; холодильник Indesit вартістю 10 000 грн; витяжку Piramіda вартістю 6 300 грн; мультиварку Polaris вартістю 1 500 грн; вафельницю Magio вартістю 850 грн; кухню вбудовану вартістю 40 000 грн; кухню-мийку та змішувач вартістю 3 000 грн; Wi-fі роутер TP-Link вартістю 750 грн; Wi-fі адаптер TP-Link вартістю 750 грн; пилосос миючий Zelmer вартістю 8 000 грн; пароочисник Kerher вартістю 6 500 грн; праску вартістю 1 200 грн; гладильну дошку вартістю 1000 грн; сушарку для одягу вартістю 750 грн; тонометр автоматичний вартістю 1 500 грн; люстри 4 штуки вартістю 12 000 грн; шафу кладову вартістю 5 000 грн; сейф меблевий вартістю 2 600 грн; модульну стінку для вітальні вартістю 12 500 грн; диван-ліжко кутовий вартістю 13 000 грн; стіл комп`ютерний з тумбою вартістю 8 500 грн; рулонну штору день-ніч вартістю 1 500 грн; кондиціонер Midea вартістю 15 000 грн; диван-ліжко вартістю 6 000 грн; бойлер Aston вартістю 4 500 грн; машину-автомат LG вартістю 7 000 грн; генератор інвекторний вартістю 30 000 грн.
В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви зазначала, що до реєстрації шлюбу сторони почали жити разом в квартирі АДРЕСА_6 , яка їй належала, а потім у квартирі матері позивача за адресою: АДРЕСА_7 . Тобто сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, починаючи з січня 2014 року, так як вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувалися одне про одного. 
У цей період ОСОБА_1 допомагала ОСОБА_3 відкрити приватне підприємство, придбати збудований фундамент гаражу у місті Первомайськ, для чого сплатила послуги з топографічної та геодезичної зйомки для його будівництва, а також здійснювала перерахування коштів доньці ОСОБА_3 від першого шлюбу. 
Саме під час спільного проживання ОСОБА_3 за рахунок спільних сумісних коштів сторін сформовано статутний капітал ПП ЮФ «Інтерком», яке зареєстроване 10 липня 2014 року. 
За час діяльності цього підприємства, що збігається як з періодом спільного проживання сторін, так із періодом зареєстрованого шлюбу, сторонами через приватне підприємство набуто право власності на: квартиру АДРЕСА_8 , вартістю 300 000 грн; квартиру АДРЕСА_9 , вартістю 450 000 грн; приміщення офісу №502 площею 6,5кв.м. в будинку АДРЕСА_10 , вартістю 240 500 грн, приміщення офісу №501 площею 10,2кв.м. в АДРЕСА_10 , вартістю 370 000 грн та приміщення офісу №104 площею 9,4кв.м. в АДРЕСА_11 вартістю 163 000 грн; квартиру АДРЕСА_12 , вартістю 640 000 грн; квартиру АДРЕСА_13 площею 46,3кв.м., вартістю 900 000 грн; квартиру АДРЕСА_14 площею 30,8кв.м., вартістю 250 000 грн; квартиру АДРЕСА_15 площею 32,6кв.м., вартістю 600 000 грн; квартиру АДРЕСА_16 площею 43,7кв.м., вартістю 440 000 грн; земельну ділянку 4810400000:07:067:0011 площею 0,0033га, вартістю 500 000 грн; нежитлове приміщення площею 39,5кв.м. в АДРЕСА_17 , вартістю 1 000 000 грн; житловий будинок площею 184,6кв.м. в АДРЕСА_18 та земельну ділянку 3510100000:05:053:0023 площею 0,0912 вартістю 1 850 000 грн, а усього нерухомого майна загальною вартістю 5 738 500 грн.
На придбання цього майна на прилюдних торгах, яке надалі було зареєстроване за ПП ЮФ «Інтерком» використовувались спільні кошти подружжя, що надходили також і з карткового рахунку ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_3 , який представляв інтереси підприємства на торгах, особисто ДП «СЕТАМ» та продавцям нерухомого майна. 
За такого посилаючись на те, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила про поділ цього майна разом із зазначеними вище меблями, предметами побутової техніки та домашнього вжитку.
Посилалась на відповідну судову практику та звернулась з окремим клопотанням про виклик свідків .
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8листопада 2023 року за зустрічною позовною заявою відкрито провадження, яке об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 , залучено до участі у справі у якості третьої особи ПП ЮФ «Інтерком».
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду від 8 листопада 2023 року витребувано у ОСОБА_1 додатки до зустрічного позову.
17 листопада 2023 року відповідачкою надана заява про долучення до матеріалів справи платіжних інструкцій для позивача та третьої особи. 
У відзиві на зустрічну позовну заяву позивач вважав її необґрунтованою та заперечив факт проживання однієї сім`єю до реєстрації шлюбу. Зазначав, що надані відповідачкою акти про проживання є неналежними доказами, а вказана в них інформація не відповідає дійсності, оскільки спростовуються відомостями про його реєстрацію на цей час за іншою адресою, за якою він постійно проживав у АДРЕСА_7 . Вважав надані докази витрачання спільних коштів на потреби сім`ї до реєстрації шлюбу неналежними. 
Також заперечив участь відповідачки у формуванні статутного капіталу ПП ЮФ «Інтерком», оскільки його засновником та кінцевим бенефіціаром є ОСОБА_4 , а сам позивач лише здійснює індивідуальну адвокатську діяльність на посаді директора, відповідно до існуючого наказу та участі у формуванні статутного капіталу не приймав. Кошти, які перераховувались відповідачкою на картковий рахунок позивача для різних потреб підприємства отримувались нею в касі підприємства. Тому майно, придбане приватним підприємством на офіційних торгах за власні кошти, є власністю приватного підприємства. Вказував, що відповідачкою ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що частка в статутному капіталі приватного підприємства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її продаж відбувся без згоди іншого з подружжя. 
Заперечив також щодо поділу придбаних предметів домашнього вжитку на загальну суму 460 100 грн з тих підстав, що ОСОБА_1 на підтвердження факту придбання за спільні кошти вказаного майна надано лише три квитанції та акт опису майна, складений за участі її матері та куми, на ім`я якої було відчужено в період шлюбу спірний автомобіль. Тому обсяг майна, про поділ якого заявлено ОСОБА_1 не є встановленим. 
Посилався на відповідну судову практику.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів, а саме документів реєстраційної справи що стали підставою для перереєстрації спірного транспортного засобу LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, а також про витребування дублікатів договорів купівлі-продажу квартир, про поділ яких заявлено позивачем.
У відповіді на відзив відповідачка, діючи через свою представницю ОСОБА_2 , заперечила доводи ОСОБА_3 , зазначивши про наявність обставин, які переконливо свідчать про підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, оскільки в період з 10 липня 2014 року по 20 жовтня 2023 року ОСОБА_3 був єдиним засновником та кінцевим бенефіціаром ПП ЮФ «Інтерком», а вже з 20 жовтня 2023 року засновником стала його мати ОСОБА_4 . Переважна більшість нерухомого майна підприємством придбана в період з 2019 по 2022 роки, коли сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі та придбали майно за рахунок спільних коштів, а не за рахунок особистих коштів позивача або активів самого підприємства. 
Стосовно визначених нею підстав для поділу предметів домашнього вжитку вказала, що спірні предмети домашнього вжитку фактично перебувають в користуванні позивача і знаходяться в його квартирі, до яких вона доступу не має. 
У грудні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі автотоварознавчої експертизи з метою визначення середньоринкової вартості спірного транспортного засобу.
Третьою особою за зустрічним позовом ПП ЮФ «Інтерком» надані пояснення, в яких зазначено, що засновником на кінцевим бенефіціаром підприємства є не позивач, а ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 працює на посаді директора та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність. Купівля та продаж власного нерухомого майна є зареєстрованим видом економічної діяльності підприємства.
Нерухоме майно, про поділ якого просить відповідачка, придбано в межах господарської діяльності та за рахунок коштів підприємства отриманих від прибутку, є його оборотними активами, що підтверджено документально. 
Посилаючись на судову практику вказало на те, що в даних спірних правовідносинах, майно придбане приватним підприємством на офіційних торгах є власністю приватного підприємства та жодних доказів того, що частка в статному капіталі приватного підприємства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та продаж цієї частки відбувся без згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 не надано. 
Ухвалами Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 березня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_3 та у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та витребувано від третьої особи фінансові звіти підприємства за 2019-2022 роки, а також докази перерахування коштів за придбання нерухомого майна впродовж 2019 -2022 років. 
2 серпня 2024 року до місцевого суду надійшов висновок судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу №24-1743 від 22 липня 2024 року.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 серпня 2024 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 , подане від її імені представницею ОСОБА_2 , та у справі призначено судово-економічну експертизу.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 жовтня 2024 року поновлено провадження у справі та витребувано докази. 
У листопаді 2024 року третя особа надала пояснення з приводу призначеної судом судово-економічної експертизи, вважаючи її фактично перевіркою правильності документального оформлення операцій з приймання, зберігання, реалізації товаро-матеріальних цінностей і руху грошових коштів, з посиланням на те, що запитувані експертом первинні документи у підприємства відсутні, з урахуванням спливу строків їх зберігання.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 листопада 2024 року уточнено зміст ухвали суду про призначення судово-економічної експертизи.
18 грудня 2024 року до місцевого суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку. 
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду від 19 грудня 2024 року поновлено провадження у справі. 
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 травня 2025 року прийнято відмову ОСОБА_1 від вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу та закрито провадження за зустрічним позовом у цій частині.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 липня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно за пред`явленим ним позовом.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2025 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Проведено поділ спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9кв.м, житловою площею 16,8кв.м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,7кв.м, житловою площею 31,1кв.м; гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі « АДРЕСА_4 , загальною площею 24,3кв.м; прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA, гриль Тefal, телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA.  
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, VIN код ТЗ НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1797см.куб. та чайник металевий Philips HD9305/21. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації більшої вартості отриманого в натурі майна в розмірі 759 грн. 77 коп. 
В іншій частині в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Розподілено судові витрати.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що визначене та наявне на час розгляду справи спірне майно придбано у період шлюбу, внаслідок чого, з урахуванням презумпції спільності майна подружжя, вважав за можливе провести його поділ шляхом виділу певного неподільного майна кожному з подружжя, виходячи з його вартості та презумпції рівності часток подружжя. Одночасно відмовляючи у задоволенні частини зустрічних позовних вимог, суд виходив з необґрунтованості та недоведеності таких вимог. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свою представницю ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила судове рішення змінити в частині часткового задоволення позову та зустрічного позову, за якими виділити у її власність квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль LEXUS 2015 року, а у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка». Просила рішення суду в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про повне задоволення зустрічних позовних вимог. 
В обґрунтування доводів скарги зазначила, що виділивши у власність позивача дві квартири суд не навів належного обґрунтування, не врахував інтереси відповідачки, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей та того, що іншого житла у місті Первомайську Миколаївської області вона не має. 
Стосовно поділу майна за поданим нею позовом вказала, що довела наявність цього майна за допомогою квитанцій, які збереглися, та актом опису майна, який складено за допомогою свідків, оскільки перелічене ними майно знаходиться в квартирі за місцем проживання позивача, до якого вони не мають доступу. Також не включено до переліку набуте спільне майно у виді трьох банківських касових кабінок, на підтвердження придбання яких нею надана платіжна інструкція.
Вказувала, що позивач, заперечуючи наявність цього майна не підтвердив свої доводи жодними доказами.
Також судом не враховано надані нею докази спільного проживання з позивачем без реєстрації шлюбу, а саме докази спільного придбання будівельних матеріалів для будівництва гаража, сплати проведення топографічної зйомки для будівництва гаража особисто ОСОБА_5 , спільне проживання в будинку АДРЕСА_19 , перерахування у січні, квітні та жовтні 2014 року коштів від імені відповідачки на утримання доньки позивача від першого шлюбу, поповнення рахунку його мобільного телефона у січні, квітні, жовтні 2015 року, спільне придбання одягу та побутової техніки, докази спільного святкування у квартирі по АДРЕСА_19 , а також покази свідків, які зазначили, що сприймали їх як родину та не знали, що вони не перебувають у шлюбі. Тому доводи суду першої інстанції про те, що свідок ОСОБА_6 є кумою відповідачки не є підставою для відмови у встановленні цих обставин. 
Саме в період спільного проживання позивачем було сформовано статутний капітал підприємства за рахунок спільних коштів. Доказів зворотного, тобто формування статутного капіталу приватного підприємства за особисті кошти, позивачем не надано, як не надано і оригіналів первинних бухгалтерських документів. Не підтверджено позивачем, що кошти, які перераховані відповідачкою на ім`я позивача з метою придбання нерухомого майна були отримані нею в касі підприємства. 
Заперечила висновки суду щодо процесуального становища ПП ЮФ «Інтерком» у справі, вважаючи, що воно не може бути відповідачем та зазначивши, що вимог до підприємства не пред`являла. 
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ПП ЮФ «Інтерком» вважало її доводи необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, переважно з доводів зазначених у письмових поясненнях, наданих під час розгляду справи у суді першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 теж заперечував проти її доводів, вважав рішення суду першої інстанції обґрунтованим та ухваленим на підставі правильно встановлених обставин справи. 
Зазначив про те, що висновок суду про поділ майна складено на підставі досліджених у судових засіданнях доказах, що надані сторонами, та з урахуванням відсутності домовленості між ними щодо переліку майна, яке вони вважають спільною сумісною власністю подружжя. Обраний судом варіант поділу майна, на його думку, є найбільш сприятливим, справедливим та таким, що може бути реально виконаним.
Судом також під час поділу обґрунтовано не враховано весь перелік рухомого майна, що визначений відповідачкою у зустрічної заяві, так як відповідачкою не надано доказів наявності такого майна на час розгляду справи, а також відомості щодо часу його придбання та вартості. 
Заперечував проти факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою до реєстрації шлюбу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі – постанови Пленуму) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
При вирішенні справи встановлено, що з 22 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с.12) та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 . 
19 вересня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2023 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 22 листопада 2023 року (т. 3 а.с.104-105).
Під час шлюбу сторонами набуто майно, реєстрація прав власності на яке здійснена на ім`я відповідачки, але без оспорювання набуття ними на ці об`єкти права спільної сумісної власності, крім порядку його поділу між колишнім подружжям.
Так, 28 жовтня 2021 року відповідачкою ОСОБА_1 на своє ім`я зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,7кв.м., житловою площею 31,1кв.м., набуту у спільну власність подружжям на підставі укладеного відповідачкою договору купівлі-продажу. Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору, нею, як покупцем, засвідчено, що на момент укладення цього договору вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , який надав свою згоду на придбання спірної квартири та купівлю квартири вчинено за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя (т. 2 а.с.4-6). 
Станом на 3 жовтня 2023 року, на момент поділу майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 визначена у розмірі 275 500 грн (т. 1 а.с.39-46).
28 жовтня 2021 року відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу також зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка», що розташований по вулиці Гвардійській у місті Первомайську Миколаївської області. Відповідно до пункту 5.12 вказаного договору купівля гаражу вчинена нею за письмовою згодою чоловіка покупця – ОСОБА_3 . Ринкова вартість гаража станом на 3 жовтня 2023 року за звітом про його оцінку, що наданий позивачем, складає 55 000 грн (т. 1 а.с.29-35, 53, 60-61).
24 квітня 2023 року відповідачкою також на своє ім`я на підставі укладеного договору купівлі-продажу придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9кв.м., житловою площею 16,8кв.м. Відповідно до пункту 8 зазначеного договору, покупцем ОСОБА_1 засвідчено, що грошові кошти, які були сплачені продавцю за нерухомість, є спільною сумісною власністю з її чоловіком ОСОБА_3 , який надав згоду на укладення цього договору (т. 2 а.с.8-9).
Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 3 жовтня 2023 року визначена в розмірі 202 300 грн (т. 1 а.с.15-21).
Крім того, за повідомленням Територіального сервісного центру МВС №4842, наданими ним договорами (т.1 а.с.57-58) слідує, що у період шлюбу, 15 липня 2023 року, відповідачкою на праві власності зареєстровано автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, VIN код ТЗ НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1797 см.куб. (т. 2. а.с.1), який нею спочатку продано 20 вересня 2023 року на користь куми ОСОБА_6 (т. 2 а.с.1,2, т.1 а.с.57-58) та якою в подальшому, за наявністю спору між сторонами, навесні 2024 року знову відчужено, але вже на користь відповідачки, за таку саму суму, за яку нею автомобіль був придбаний, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів ( т. 3 а.с.79-80).
За калькулятором розрахунку вартості автомобіля позивачем визначено його вартість у розмірі 584 796 грн (т. 1 а.с.65-82), яка відповідно до висновку експерта №24-1743 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу на момент розгляду справи складає 600 848 грн 65 коп. (т.2 а.с.180-190).
Отже, визначаючи квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чайка» та автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, як об`єкти спільної сумісної власності подружжя, сторони погодилися з підставами його набуття відповідачкою на своє ім`я, але в інтересах сім`ї та за спільні кошти. Втім, кожний із подружжя запропонував свій варіант його поділу, а саме: позивач прохав визначити за кожним право власності на ідеальну частку в цьому майні (т.1 а.с.5-7), а відповідачка, посилаючись на наявність між колишнім подружжям неприязних відносин та проживання разом з нею спільного сина, просила виділити у власність позивача - однокімнатну квартиру, залишивши у її власності двокімнатну квартиру, гараж та автомобіль, з огляду на те, що в їх колишній родині право керування транспортними засобами має лише вона, а також просила вирішити про порядок компенсації різниці у грошової вартості за перевищення її частки в автомобілі під час поділу іншого майна подружжя. 
Між тим, суд першої інстанції не погодився ні з варіантом поділу майна, який визначено позивачем у своєму позові, та не прийняв до уваги і запропонований варіант відповідачкою, так як поділив майно в незрозумілий для колегії суддів спосіб, а саме виділивши у власність позивача усі квартири та, навіть, гараж, залишивши за позивачкою лише рухоме майно – автомобіль, тобто по факту залишив відповідачці в порядку поділу набутого майна подружжя та для подальшого життя лише автомобіль і чайник. 
Тому, подавши апеляційну скаргу, позивачка прохала про інший варіант поділу цього майна, ніж визначено позивачем у позові, а саме: виділити у власність позивачу однокімнатну квартиру та гараж, залишивши у її власності двокімнатну квартиру та автомобіль.
Заперечуючи проти такого варіанту поділу, що запропонований відповідачкою в апеляційній скарзі, та погоджуючись з рішенням суду, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав лише на те, що судом обрано найбільш сприятливий та справедливий спосіб, що може бути реально виконаний. 
При тому не навів обґрунтованості, як і суд мотивів у судовому рішенні щодо доцільності та справедливості виділу у власність одному з подружжя виключно усього набутого нерухомого майна, зокрема, яке є для іншого подружжя, єдиним житловим приміщенням.
За наведених обставин, колегія суддів вважає за можливе погодитися з обома сторонами про можливість обрання варіанту поділу майна не за рахунок виділу кожному з подружжя рівних ідеальних часток відповідно до статті 372 ЦК України, а шляхом виділу у власність кожного окремого та неділимого об`єкту права власності з метою уникнення подальших конфліктів під час користування спільним майном та виникнення нових спорів з приводу реального поділу цього ж самого майна. При тому апеляційний суд враховує, що позивач, який заявив варіант поділу майна шляхом визнання за кожним з подружжя по ідеальної частині у праві власності на спільне нерухоме та рухоме майно, фактично погодився зі способом вирішення судом першої інстанції спору, що виник між сторонами, шляхом виділу кожному співвласнику окремого неділимого об`єкту, так як апеляційну скаргу на судове рішення не подав. 
За такого, колегія суддів вважає за можливе змінити в цій частині судове рішення відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України шляхом поділу майна та виділу у власність позивача - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 202 300 грн, та гаража № НОМЕР_1 в автокоопертиві «Чайка», вартістю 55 000 грн, із залишенням у власності відповідачки - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартістю 275 500 грн, у якій вона є зареєстрованою та яка є її єдиним житлом, та автомобіля LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, вартістю 600 848 грн 65 коп. 
Під час поділу майна подружжя, слід також врахувати і предмети домашнього вжитку, про поділ яких заявлено відповідачкою в поданій зустрічної заяві, насамперед, для вирішення питання грошової компенсації у частці нерухомого та рухомого майна, про виділ якого у свою власність вона просила.
Тому на підтвердження придбання наведеного нею переліку майна, відповідачкою до суду першої інстанції надані накладні та чеки відносно майна, яке частково враховано судом під час поділу, та проти якого позивач не заперечував, оскільки у суді першої інстанції не навів відносно нього спростувань і скаргу на судове рішення в цій частині також не подав. 
Так, відповідачкою до суду надано докази про придбання 26 червня 2022 року чайника металевого Philips HD9305/21, вартістю 981 грн 45 коп. (т.1 а.с.191); 25 червня 2022 року - прально-сушильної машини Samsung WD80T554CBT/UA, вартістю 24 499 грн. (т.1 а.с.193-196); а також 27 листопада 2021 року - гриль Тefal та телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA, вартістю згідно накладної за 4 999 та 24 999 грн. відповідно (т.1 а.с.198-199). Зазначені обставини щодо придбання і вартості вказаних побутових приладів сторонами не оспорюються.
Також на підтвердження факту придбання 8 жовтня 2022 року колишнім подружжям електроводонагрівача Aston відповідачкою надано видаткова накладна на суму 4 489 грн (т.1 а.с.197). Однак, вказаний електроводонагрівач під час поділу предметів домашнього вжитку між колишнім подружжям судом першої інстанції не враховано, з посилання на відсутність чеку про оплату товару. Але, водночас місцевим судом не взято до уваги, що наявність у сторін цього майна на час ведення спільного господарства та час розгляду справи доведена відповідачкою за допомогою письмового доказу, наявність якого не спростована у іншій спосіб.
Крім того, відповідачкою до суду надано складений 26 вересня 2023 року в простій письмовій формі акт опису майна, що підписаний ОСОБА_8 , яка за твердженнями позивача є матір`ю відповідачки (т.3 а.с.163), та її кумою ОСОБА_6 щодо наявності в квартирі, в який проживає позивач, а відповідачка немає доступу, іншого спільного майна, окрім, водонагрівача, чайника, прально-сушильної машини, гриля та телевізора, на загальну суму 460 100 грн (т. 1 а.с.201-202), а саме: іншого телевізора Philips, вартістю 13 000грн; холодильника Indesit, вартістю 10 000 грн; витяжки Piramіda, вартістю 6 300 грн; мультиварки Polaris, вартістю 1 500грн; вафельниці Magio, вартістю 850 грн; кухні вбудованої, вартістю 40 000 грн; кухні-мийки та змішувача, вартістю 3 000 грн; Wi-fі роутер TP-Link, вартістю 750 грн; Wi-fі, адаптеру TP-Link вартістю 750 грн; пилососа миючого Zelmer, вартістю 8 000 грн; пароочисника Kerher, вартістю 6 500 грн; праски, вартістю 1 200 грн; гладильної дошки, вартістю 1000 грн; сушарки для одягу, вартістю 750 грн; тонометру автоматичного, вартістю 1 500 грн; люстри 4 штуки, вартістю 12 000 грн; шафи кладовий, вартістю 5 000 грн; сейфа меблевого, вартістю 2 600 грн; модульної стінки для вітальні, вартістю 12 500 грн; дивана-ліжка кутового, вартістю 13 000 грн; столу комп`ютерного з тумбою, вартістю 8 500 грн; рулонної штори день-ніч, вартістю 1 500 грн; кондиціонеру Midea, вартістю 15 000 грн; дивана-ліжка, вартістю 6 000 грн; машину-автомат LG, вартістю 7 000 грн; генератора інвекторного, вартістю 30 000 грн.
Цей акт, як доказ наявності переліченого майна на час розгляду справи, не взято до уваги судом першої інстанції, враховуючи те, що він складений близькими особами відповідачки, без доступу до квартири АДРЕСА_20 (т.2 а.с.12, т.3 а.с.163) та відповідної перевірки стану наведених предметів домашнього вжитку, їх наявності та вартості. Крім того, слід звернути увагу на те, що представниця відповідачки вказувала, що це майно знаходиться в квартирі позивача та у його гаражі, до якого відповідачка та її близькі особи не мають доступу, але в акті про опис майна особи, що його підписали, стверджували про інше, а саме знаходження цього майна виключно в квартирі позивача (т.1 а.с.201, т.2 а.с.12).
Також відповідачкою у зустрічній позовній заяві заявлено про поділ речей домашнього вжитку, про наявність яких нею не доведено за допомогою будь-яких доказів (т.1 а.с.97-98). 
Відповідно до пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
За наведених обставин, колегія суддів вважає необхідним погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поділу речей домашнього вжитку, які перелічені в акті опису майна, складеного «по пам`яті», крім предметів, які підтверджені відповідачкою шляхом надання накладних та чеків, а саме: чайника металевого Philips, прально-сушильної машини Samsung, гриля Тefal, телевізору Samsung та електроводонагрівача Aston. Оскільки наявність та вартість інших речей домашнього вжитку, про поділ яких у зустрічній позовній заяві просить відповідачка, не підтверджено нею у судових засіданнях за допомогою належних доказів, якими могли бути документи про їх придбання або судово-товарознавча експертиза, за допомогою якою можливо було встановити наявність речей та їх вартість, чи шляхом надання доказів про існування цих речей на час розгляду справи відповідно до статей 83-84,98, 144, 146 ЦПК України, то підстави для їх поділу між колишнім подружжям відсутні.
Щодо придбання трьох банківських кабінок на підставі платіжної інструкції від 21.06.2022 (т.1 а.с.132, 200), то зі змісту цієї платіжки не вбачається, на що саме було витрачені кошти перераховані відповідачкою на ім`я позивача. 
Отже, із заявлених до поділу у зустрічній позовній заяві речей домашнього вжитку, слід включити майно лише на загальну суму 59 967 грн 45 коп., тобто: чайник металевий Philips HD9305/21, вартістю 981 грн 45 коп.; прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA, вартістю 24 499 грн; гриль Тefal, вартістю 4 999 грн; телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA, вартістю 24 999 грн; та електроводонагрівача Aston, вартістю 4 489 грн.
Крім того, задля поділу майна, яке набуто приватним підприємством «Юридична фірма «Інтерком», що засновано позивачем до реєстрації шлюбу між сторонами, відповідачка просила суд встановити обставини спільного проживання сторін, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, в період з січня 2014 року і до дня реєстрації між ними шлюбу, 22 квітня 2016 року, які доводила перед судом першої інстанції наступними доказами.
Надала суду для цього акт №22, підписаний ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , та складений у присутності майстра дільниці, затверджений керівником КП «Затишок», що ОСОБА_3 , який зареєстрований по АДРЕСА_7 , у період з 22 січня 2014 року по 26 листопада 2016 року проживав за адресою АДРЕСА_21 (т. 1 а.с.107) та надала фотодокази його перебування в цій квартирі (т. 3 а.с.24-27). 
Однак зміст наданого акту №22 спростовано в суді першої інстанції за допомогою іншого акту №125 від 6 листопада 2023 року, складеного т.в.о. директора КП «Затишок» Сироїжко О.К. та секретарем підприємства Ільницькою Л. П. (т.1 а.с.236, 237). 
Тобто акт про проживання особисто ОСОБА_3 за іншою адресою, ніж адреса його реєстрації, не лише не є належним доказом про його проживання з іншою особою, зокрема, з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а ще його зміст та факт складення не підтверджено уповноваженою особою житлової організації.
Щодо фотодоказів, то фотофіксація осіб разом за столом, як і разом на фото, не є достеменним підтвердженням ні дати їх фотографування, ні місця їх фотографування, ні обставин за правовідносинами, які виникли між ними на час фіксації їх за допомогою фотографування.
Не заслуговує на увагу, як доказ на підтвердження заявлених відповідачкою обставин, оригінал розписки іншої особи про отримання грошей від позивача (т.1 а.с.122), як і платіжна інструкція на суму 442 грн 38 коп. за надання послуг КП «Архітектурно-планувального бюро» 10 лютого 2015 року (т. 1. а.с.125).
Подача квитанції про переказ особистих коштів особи П.І.Б., якої не збігається з ОСОБА_10 відповідачки на час перерахування коштів, як і поповнення рахунку знеособленого мобільного номера, а також особі під ім`ям ОСОБА_11 (т.1 а.с.124а-124-м), теж не може вважатися підтвердженням наявності сталих подружніх відносин між сторонами на час здійснення таких дрібних фінансових операцій.
Показання допитаної у суді свідка ОСОБА_6 є узагальненими, не мають прив`язки до конкретного періоду відносин між сторонами та не узгоджуються з твердженням відповідачки щодо початку сталих сімейних відносин з позивачем, а з огляду на близькість відносин свідка з відповідачкою та участь свідка у намаганні відповідачки ухилитися від поділу спільного майна у виді автомобіля, її показання правильно не взяті до уваги місцевим судом з метою встановлення тих обставин, на яких наполягала відповідачка. 
Показання іншого свідка ОСОБА_12 взагалі не можуть бути віднесені до джерела доказування обставин проживання сторін, як подружжя, без реєстрації шлюбу, так як не містять інформації стосовно предмету доказування. 
Інших доказів на підтвердження обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, відповідачкою та її представницею до суду першої інстанції не надано, як не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. 
Тому висновок суду першої інстанції про не доведення відповідачкою факту перебування сторін у період з січня 2014 року і до дня реєстрації шлюбу виключно у сімейних стосунках, а не у робочих, дружніх стосунках або у інших стосунках, що є відмінними від сімейних, є правильним та ґрунтується на ретельно досліджених ним доказах, яким судом дана правильна оцінка, що не спростована відповідачкою у змісті поданої апеляційної скарзі шляхом намагання надати цим доказам іншої оцінки, що ґрунтується виключно на її особистих припущеннях та не може бути покладена в основу судового рішення.
За положеннями статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, якій набрав законної сили з 1 січня 2004 року.
У зв`язку з цим судом першої інстанції, під час вирішення спору за зустрічним позовом про поділ майна, набутого позивачем до реєстрації шлюбу при створенні приватного підприємства, правильно встановлено, що наведені відповідачкою обставини про факт спільного проживання сторін на момент утворення позивачем підприємства не є доведеними. Внаслідок чого місцевий суд обґрунтовано встановив, що позивач створив приватне підприємство «Юридична фірма «Інтерком» до реєстрації його шлюбу з відповідачкою за особисті кошти та власною працею. 
У той же час відповідачка, посилаючись на те, що приватним підприємством «Юридична фірма «Інтерком», яке створено позивачем до реєстрації шлюбу, набуто у власність декілька нерухомих об`єктів під час їх спільного проживання у зареєстрованому шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя, просила стягнути з позивача частину їх вартості, як грошової компенсації вкладених спільних грошей.
Для підтвердження цих обставин надала інформацію про свої доходи та платіжні інструкції про перерахування від її імені в період з червня 2022 року по вересень 2023 року на користь позивача ОСОБА_3 різні суми коштів у розмірах від 2 512 грн до 250 050 грн (т.1 а.с.130-176).
Втім, позивач ОСОБА_3 заперечуючи проти поділу майна заснованого ним приватного підприємства шляхом стягнення з нього на користь ОСОБА_1 частки вартості цього майна, як грошової компенсації, зазначив, що у сторін в період спільного проживання у шлюбі не мало місця таких доходів, які дозволяли вкладати кошти у придбання приватним підприємством нерухомого майна. Навпаки, приватне підприємство «Юридична фірма «Інтерком» (далі – ПП ЮВ «Інтерком») в період своєї роботи, зокрема, з 2019 року по кінець 2022 року заробило достатньо чистого доходу, розмір якого дозволив йому відповідно до статутної діяльності придбати нерухоме майно. Наявність нотаріально посвідченої згоди відповідачки, як подружжя, на продаж позивачем своєї частки у підприємстві, з огляду на дату створення підприємства, є формальним виконанням нотаріальних вимог і не є підтвердженням набуття підприємством майна за рахунок спільних коштів подружжя.
Так, 10 липня 2014 року виконкомом Первомайської міської ради Миколаївської області зареєстровано ПП ЮФ «Інтерком», засновником якого є ОСОБА_3 із розміром частки засновника 1000 грн. В подальшому станом 23 вересня 2021 року кінцевим бенефіціаром підприємства зареєстровано   ОСОБА_4   із розміром частки засновника 1 000 грн. Одним з видів діяльності підприємства є купівля і продаж власного нерухомого майна (т.1 а.с.118-121, т.2 а.с.14-19,20-23).
За відомостями державного реєстру прав власників на нерухоме майно ПП ЮФ «Інтерком» та відповідно правовстановлюючих документів (т. 1. а.с.186-187, 108-117, т.2 а.с.55-69, 158-160) вбачається, що 19 березня 2015 року, 11 квітня 2019 року та в період з 2020 року по 2022 рік (20 березня та 10 вересня, 15 жовтня 2020 року, 19 лютого та 25 жовтня 2021 року, 7 лютого та 19 серпня 2022 року) підприємством придбано у фізичних осіб та на прилюдних торгах наступне майно: однокімнатну квартиру  АДРЕСА_22  за ціною 40 407 грн (т.2 а.с.56-58); однокімнатну квартиру  АДРЕСА_15  за ціною 690880 (т. 2 а.с.55);  житловий будинок та земельну ділянку  за адресою   АДРЕСА_18 за ціною 301 901 грн ( т. 2 а.с.59-60); однокімнатну квартиру  АДРЕСА_14  за ціною 46 340 грн (т. 2 а.с.63);  квартиру  АДРЕСА_23  за ціною 80 500 грн (т. 2 а.с.62); двокімнатну квартиру  АДРЕСА_13  за ціною 78 888 грн (т. 2 а.с.61); офісне приміщення  №501 по проспекту Наддніпрянському у місті Кам`янське  Дніпропетровської області за ціною 46 666 грн (т.2 а.с.66); офісне приміщення  №502 по проспекту Наддніпрянському у місті Кам`янське  Дніпропетровської області за ціною 32 666 грн ( т. 2 а.с.67); вбудоване приміщення  АДРЕСА_10 за ціною 56 353 грн (т.2 а.с.67); двокімнатної квартири АДРЕСА_16 за ціною 165 860 грн (т. 2 а.с.65); трикімнатну квартиру АДРЕСА_24 за ціною 173 666грн (т.2 а.с.64); однокімнатну квартиру  АДРЕСА_25 за ціною 125 555 грн (т.2 а.с.69) та земельну ділянку з кадастровим номером 4810400000:07:067:0011 площею 0.0033га для обслуговування будівництва та обслуговування будівель торгівлі за ціною 33 202 грн 78 коп. (т.2 а.с.158-160)
За складеними протоколами проведення електронних торгів переможцем торгів з придбання нерухомого майна є юридична особа ПП ЮФ «Інтерком», зазначені у протоколі суми сплачені саме цією юридичною особою шляхом перерахування за платіжними дорученнями, зокрема, після попереднього отримання уповноваженим представником підприємства коштів під звіт задля придбання нерухомого майна у касі юридичної особи відповідно до видаткового касового ордеру, і також через укладення підприємством договорів купівлі-продажу з іншими особами (т. 2 а.с.140-166, т. 3 а.с.3-8, 11-21).
Тобто за цій час приватним підприємством набуто у власність нерухомого майна на загальну суму 1 252 217 грн 78 коп., яке за статутною діяльністю та витратами є прийнятним, з врахуванням надходження на рахунок підприємства за період з 1 січня 2019 року по 1 січня 2023 року сум в розмірі 1 675 127 грн 60 коп., навіть без надання відомостей про надходження коштів у 2015 році (т.2 а.с.229-231) та з огляду на підтвердження отримання приватним підприємством «Юридична фірма «Інтерком» доходів: за 2015 рік у розмірі 86 188 грн 55 коп.; за 2016 рік у сумі 96664 грн 40 коп.; за 2017 рік – 212892грн; за 2018 рік – 742 513 грн 41 коп.; за 2019 рік – 742 513 грн 41 коп.; за 2020 рік – 305,1тис.грн; за 2021 рік – 570 438 грн; за 2022 рік – 615,8тис.грн (т.2 а.с.54, 70-90, 135-139).
Між тим, відповідачка ОСОБА_1 вважаючи, що підприємство не могло набути у власність таку кількість нерухомого майна, визначила вартість цього нерухомого майна у поданому нею зустрічному позові, у розмірі, що значно вища, ніж вартість, за яку воно було набуто підприємством (т.1 а.с.94-98), та наголосила, що це майно було набуте виключно за спільні кошти подружжя. 
На підтвердження таких доводів відповідачка надала довідку ТОВ «Фінансова компанія «Альфа-Інвест Груп» про отримані доходи, де вона працювала на посаді начальника відділення та її дохід за період з квітня 2020 року по червень 2022 року склав суму в загальному 129 983 грн 51 коп. (т. 2. а.с.38), а також надала довідку з податкової служби про отримані нею доходи, крім підтверджених товариством, за період з січня 2019 року по кінець 2022 року склав 128 082 грн 90 коп. без врахування утримань (т.2 а.с.104-106). Тобто загальний дохід ОСОБА_1 за період з січня 2019 року по кінець 2022 року, з якого не відраховані утримання, склав 258 066 грн 41 коп. 
Також у справі є довідка податкової служби про доходи, отримані позивачем ОСОБА_3 , за період з 2016 року по кінець 2022 рік, за якою загальна сума доходу склала 331 833 грн 40 коп. (т.1 а.с.62-64). 
Отже, порівнюючи доходи, що отримані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та доходи, що отримані приватним підприємством, слід виснувати, що дохід подружжя у цей період складав значно меншу суму, яка дозволяла їм вести спільне господарство та ще можливість вкладати гроші у придбання приватним підприємством нерухомого майна, на що вказувала відповідачка. Тому, заперечення позивача проти цієї частини зустрічного позову є слушними.
Посилання відповідачки на перерахування нею власних коштів зі свого рахунку на рахунок позивача під час перебування в шлюбі з метою придбання підприємством нерухомого майна та з підтвердженням цих доводів платіжними квитанціями не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, на підтвердження отриманих особисто чи подружжям доходів у розмірі тих сум, які перераховані ОСОБА_1 на рахунок позивача ОСОБА_3 , доказів у справі не надано, в той час, як позивачем зазначено, про отримання відповідачкою цих коштів у касі підприємства та їх перерахування йому за його вказівкою як директора, що з огляду на дохідність підприємства, є більш вірогідними за наданими та дослідженими у справі судом доказами. По-друге, усі суми, що перераховані відповідачкою на користь позивача за платіжними квитанціями (т.1 ас.125, 128-176) не відповідають не лише розмірам сум, що сплачені підприємством за придбання нерухомого майна, а ще не відповідають періоду та даті їх внесення підприємством на користь продавців нерухомого майна. Тобто надані ОСОБА_1 платіжні інструкції не є доказами використання приватним підприємством під час набуття нерухомого майна спільних коштів подружжя у відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України.
Крім того, згідно принципу «ex injuria jus non oritur» не є прийнятними пояснення відповідачки ОСОБА_1 про отримання нею додаткових доходів від незаконної діяльності відкритого нею обмінника валют, оскільки з неправомірної дії право не виникає. Тобто неправомірні дії не можуть бути підставою для виникнення права у тієї особи, які ці дії вчинила або, в іншому розумінні, порушення закону не можуть бути винагороджені легітимними правами.
За цим колегія суддів висновує, що ОСОБА_1 у судових засіданнях не доведено, що в період перебування у шлюбі у неї та позивача, як окремо, так і спільно були доходи, які ними могли бути передані підприємству у гривневому еквіваленті задля набуття юридичною особою нерухомого майна, та як наслідок підстави для отримання одним із подружжя грошової компенсації частки вартості цього майна в порядку поділу. 
Саме до таких висновків дійшов суд першої інстанції та вони є такими, що відповідають, як обставинам справи, так і нормам матеріального права.
За змістом статті 3 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» приватним підприємством є юридична особа, що створена на основі приватної власності однієї чи кількох фізичних осіб або юридичної особи і діє відповідно до статуту. 
За частиною 1 статті 113 Господарського Кодексу України ( в редакції, що діяла на час створення ПП ЮФ «Інтерком») приватним підприємством визналося підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи.
Отже, приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.
Відповідно до частини 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.
Тому, за частинами 1 та 2 статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном, внаслідок чого засновники (учасники) наділяють юридичну особу цим майном, на яке вона набуває право власності.
В той же час, за змістом пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року, ухваленого при розгляді справи №1-8/2012 за конституційним зверненням щодо конституційності положення частини 1 статті 61 СК України, визначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому, у розумінні цього рішення КСУ, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 виснувано, що пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки: перший – це коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю; та другий – це коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.
В цьому контексті слід врахувати постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділу спільного майна подружжя», де у пункті 29 зазначається, що майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.
Таким чином права подружжя відносно майна приватного підприємства слід розмежувати на два випадки: якщо приватне підприємство є власником майна, то це виключає право спільної власності подружжя на єдиний майновий комплекс підприємства; або якщо приватне підприємство власником не є, то тоді слід виходити з наявності в подружжя права спільної власності на його єдиний майновий комплекс.
Тобто права подружжя на майно приватного підприємства обумовлюються, передусім, першоджерелом формування його статутного капіталу, яким є спільні кошти подружжя, та в розумінні якого ухвалене вищенаведене рішення КСУ. 
Отже, у тому випадку коли подружжя, будучи власниками майна, розпорядились ним таким чином, що передали його приватному підприємству, яке відповідно набуло на нього права та використовує його для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України), то це майно відтоді належить приватному підприємству (на праві власності або господарського відання), а подружжя замість цього набувають відповідне майнове право. Тобто майно, що внесене в статутний капітал приватного підприємства, залишається перебувати в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого у разі поділу такого майна між подружжям – інший з подружжя може вимагати половини вартості цього майна.
Аналізуючи наведене колегія суддів висновує, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки статутний капітал приватного підприємства сформовано виключно за особисті кошти та особистою працею позивача до реєстрації шлюбу, а майно підприємством набуто за власні доходи без придбання та передачі подружжям цього майна з подальшою передачею його у власність або у користування підприємства, то підстави для визнання спірного нерухомого майна підприємства таким, що набуто ним за спільні кошти подружжя, відсутні. Внаслідок чого відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки грошової компенсації частини вартості цього нерухомого майна.
Тому, встановивши, що право власності на спірне нерухоме майно набуто приватним підприємством за свої доходи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та обґрунтовано відмовив у стягненні з позивача на користь колишньої дружини грошової компенсації вартості частки нерухомого майна, набутого у власність ПП ЮФ «Інтерком».
За таких обставин подана апеляційна скарга в частині скасування рішення суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог не підлягає задоволенню, судове рішення в цій частині зміні чи скасуванню.
Таким чином, підсумовуючи встановлені в суді апеляційної інстанції обставини, колегія суддів висновує, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 зі зміною рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 та часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , і розподілу судових витрат відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, за яким змінити порядок поділу спільного майна подружжя та виділити у власність позивача ОСОБА_3 : однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 202 300 грн, гараж № НОМЕР_1 в автокоопертиві «Чайка», вартістю 55 000 грн, та предмети домашнього вжитку на загальну суму 59 967 грн 45 коп., а саме: чайник металевий Philips HD9305/21, вартістю 981 грн 45 коп.; прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA, вартістю 24 499 грн; гриль Тefal, вартістю 4 999 грн; телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA, вартістю 24 999 грн; та електроводонагрівача Aston, вартістю 4 489 грн., а всього в порядку поділу майна на загальну суму 317 267 грн 45 коп.
Залишення у власності відповідачки ОСОБА_1 : двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 275 500 грн, та автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, вартістю 600 848 грн 65 коп., а всього в порядку поділу майна подружжя на загальну суму 876 348 грн 65 коп.
Стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 грошову компенсацію за перевищення вартості розподіленого майна подружжя в розмірі 559 081 грн 20коп.
При тому колегія суддів вважає поділ неділимих речей між колишнім подружжям у виді нерухомого майна та предметів домашнього вжитку рівнозначним і таким, що відповідає інтересам сторін, з урахуванням знаходження речей домашнього вжитку в квартирі позивача, який їх використовує, та побажань відповідачки про залишення у її власності двокімнатної квартири, у який вона є зареєстрованою та яка є її єдиним житлом. Тому виділяючи їй в порядку поділу автомобіль, вартість якого значно перевищує вартість іншого розподіленого майна між подружжям, колегія суддів враховує, що позивач проти такого виділу не заперечував, а відповідачка на ньому наполягала, у зв`язку з тим, що саме вона має право керування транспортним засобом, який сама і використовує. Щодо суми грошової компенсації, яку відповідачка повинна сплатити на користь позивача, то колегія суддів враховує, що залишив автомобіль у власності відповідачки за її бажанням, така виплата є обов`язковою, а з огляду на отримання нею у 2023 році підтвердженого особистого доходу в розмірі 617 270 грн у вигляді спадщини чи дарунку від фізичної особи, що не є членом сім`ї 1 та 2 ступеня спорідненості (т.2 а.с.103-106), сплата грошової компенсації не призведе до погіршення майнового стану відповідачки за рахунок виділеного їй майна в порядку поділу спільного майна подружжя.
Враховуючи наведене, з огляду на порядок поділу майна подружжя із частковим задоволенням позовних та зустрічних позовних вимог, виходячи з порядку розподілу судових витрат, що здійснений судом першої інстанції відповідно до статті 141 ЦПК України, змінюючи судове рішення щодо поділу майна, колегія суддів змінює його також в частині розподілу судових витрат (судовий збір за кожним позовом та оплата експертизи), за яким з відповідачки на користь позивача слід стягнути 12 263 грн 20 коп.
Доводів про перевірку інших витрат за судовим рішення змісті апеляційної скарги не містить.
Крім того, виходячи зі зміни судового рішення та обсягу задоволених апеляційних вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України, є підстави для відшкодування понесених відповідачкою судових витрат в суді апеляційної інстанції за рахунок позивача на суму 3 349 грн 67 коп.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2025 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3  та часткового задоволення зустрічних вимог ОСОБА_1 , а також розподілу судових витрат –  змінити та викласти цю частину судового рішення в наступній редакції. 
Виділити ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя майно, загальною вартістю 317 267 грн 45 коп., та визнати за ним право власності на: 
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 202 300 грн, 
гараж № НОМЕР_1 в автокоопертиві «Чайка», вартістю 55 000 грн, 
та предмети домашнього вжитку: чайник металевий Philips HD9305/21, вартістю 981 грн 45 коп.; прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA, вартістю 24 499 грн; гриль Тefal, вартістю 4 999 грн; телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA, вартістю 24 999 грн; та електроводонагрівач Aston, вартістю 4 489 грн.
Виділити ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя майно, загальною вартістю 876 348 грн 65 коп., залишивши за нею право власності на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 275 500 грн, 
та автомобіль LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_3 , об`ємом двигуна 1797см.куб., вартістю 600 848 грн 65 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за перевищення частки виділеного в порядку поділу майна в натурі в розмірі 559 081 грн 20коп., а також 12 263 грн 20 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3 349 грн 67 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                         О. О. Ямкова

Судді                                                           Т. В. Крамаренко 

                                                               Н. В. Самчишина