ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 615/1002/24 
Номер провадження 22-ц/818/1314/26;
22-ц/818/1315/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Харків 

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивач ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Бережного С. В.,
представника відповідача адвоката Радченко Є. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року та на додаткове рішення Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року в складі судді Левченка А.М. по справі № 615/1002/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_3 про визнання спадкового майна та земельної ділянки за заповітом

В С Т А Н О В И В :

У 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_3 про визнання спадкового майна та земельної ділянки за заповітом.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний син позивачки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Разом з покійним сином та його дружиною ОСОБА_2 позивачка проживала з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що вона є спадкоємцем за заповітом, складеним 18 березня 2006 року, що посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Ребровою І.С. та прийняла спадщину у встановленому законом порядку.
Посилаючись на вказані обставини, просила: 
встановити юридичний факт проживання разом із сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 в період з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12 липня 2024 року завідувачем Валківської державної нотаріальної контори Харківської області подано письмові пояснення. 
Пояснення мотивовані тим, що спадкова справа № 7/2008 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрита 14 січня 2008 року на підставі заяви дружини спадкодавця ОСОБА_2 , яка на той час була зареєстрована спільно з померлим за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 11 липня 2024 року будь-які інші заяви про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходили, свідоцтво про право на спадщину на майно ОСОБА_4 за законом дружині ОСОБА_2 чи за заповітом матері ОСОБА_2 не видавались.
З витягу зі Спадкового реєстру № 12452628 від 14 січня 2008 року відомо про посвідчений 18 березня 2006 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою заповіт спадкодавця за реєстровим № 2-435 на все майно на ім`я матері - ОСОБА_1 . Заповіт є чинним.
До складу спадкового майна входить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 , який був куплений 14 листопада 2006 року у період зареєстрованого шлюбу спадкодавцем ОСОБА_4 спільно з дружиною ОСОБА_2 та оформлений на її ім`я. 
Відомості про право дружини спадкодавця ОСОБА_2 на обов`язкову частку у спадщини відповідно до ст.1241 ЦК України в нотаріальній конторі відсутні. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 не надала всіх необхідних для оформлення спадщини документів та належним чином не ствердила факт спільного проживання з померлим сином. Факт прийняття спадщини відсутній, склад спадкового майна не визначений - будь-які заяви про згоду на виділення померлому чоловіку ОСОБА_4 1/2 частки у спільному майні подружжя від дружини спадкодавця ОСОБА_2 до нотаріальної контори не надходили.
29 січня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Радченко Є.В., подано відзив, в якому просила закрити провадження у справі або залишити позов без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що спірні правовідносин між тими ж самими сторонами та з тих самих підстав вже був предметом розгляду у судах різних інстанцій по справі № 615/1488/20.
У 2020 році ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом до неї, в якому просила встановити факт її спільного проживання разом із сином ОСОБА_4 в період з березня 2007 року по 18 листопада 2007 року, визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті сина ОСОБА_4 
Валківським районним судом Харківської області, Харківським апеляційним судом та Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду вже розглядалась аналогічна справа № 615/1488/20 між тими ж сторонами та з того самого предмету, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Постановою Харківського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, залишеною без змін судом касаційної інстанції, позов ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишено без змін.
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_3 , в частині позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Оскільки у справі права власності в порядку спадкування сторонами не оформлено, підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом відсутні.
Додатковим рішенням Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 12000 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції відповідачкою понесено витрати на правничу допомогу, а тому враховуючи наявність заперечень з боку сторони позивача щодо розміру витрат на правову допомогу, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, принципів співмірності та розумності, стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає 12000,00 грн витрат на правничу допомогу. 
На вказані судові рішення засобами поштового зв`язку 03 квітня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона фактично прийняла спадщину у встановленому законом порядку, оскільки на час смерті сина проживала з ним за однією адресою, доглядала за ним, що підтверджено належними доказами.
Заперечувала щодо наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.
Зазначила, що особистий підпис ОСОБА_2 , який міститься в копії її паспорта, не співпадає із підписами, які містяться в договорі про надання правової допомоги, додатку до цього договору, акті про надання правової допомоги з переліком виконаних та прийнятих робіт. Враховуючи, що особисто відповідач не була присутня в судових засіданнях, документи з її підписом в матеріалах справи відсутні, виникають сумніви у справжності підписання та прийняття відповідачем виконаних робіт
Зазначала, що вартість виконаних адвокатом робіт не відповідають критеріям, співмірності та розумності.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Бережного С. В., які підтримали апеляційні скарги, представника відповідача адвоката Радченко Є. В., який проти скарг заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а на додаткове рішення - підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (том 1, а.с. 17).
З 07 липня 2006 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 (том 1, а.с. 12).
14 листопада 2006 року на підставі договір купівлі продажу за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями що знаходиться по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (том 1, .а.с. 16).
На день смерті він був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 79).
За життя 18 березня 2006 року ОСОБА_4 склав заповіт, за яким все своє майно, що йому належатиме на день смерті, заповів матері ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено Державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 2-435). Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру № 12452628 від 14 січня 2008 року заповіт є чинним, за життя не змінений і не скасований заповідачем (том 1, а.с. 13-15).
Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 14 січня 2008 року відкрито спадкову справу № 7/2008 на підставі заяви про прийняття спадщини дружини спадкодавця ОСОБА_2 , яка на той час проживала по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 70)
09 жовтня 2014 року з заявою про надання пояснень щодо оформлення спадкових прав звернулася ОСОБА_1 (а.с.83)
Постановою державного нотаріуса Валківської державної нотаріальної контори Харківської області Кобзар Н.Я. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 540/02 -31 від 31 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутності доказів факту її спільного проживання з померлим станом на час відкриття спадщини (том 1, а.с. 39-41).
Відповідно до довідок виконавчого комітету Костівської сільської ради Валківського району Харківської області № 146,157 від 19 червня 2020 року та акту обстеження фактичного місця проживання громадян від 09 червня 2020 року слідує, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 42 -43).
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 грудня 2014 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного її проживання з ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 залишено без розгляду (а.с. 88).
Заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2021 року по справі № 615/1488/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково. 
Встановлено факт, що ОСОБА_1 не менш як 5 років до часу відкриття спадщини спільно проживала однією сім`єю із сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Визначено частку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільному сумісному майні подружжя на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 93-94).
Постановою Харківського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, залишеною без змін Постановою Верховного суду від 14 лютого 2024 року, вказане заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (том 1 а.с. 93-100).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу).
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Відповідно до частин 1 - 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За загальним правилом, визначеним частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини 1 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1 - 3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю, оскільки позивач не довела належними доказами факт прийняття нею спадщини у порядку, визначеному частиною 3 статті 1268 ЦК України.
Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей про проживання позивача разом із спадкодавцем на час його смерті.
Також, судова колегія враховує, що аналогічні позовні вимоги про визнання права власності на житловий будинок вже були предметом судового розгляду та їм була надана належна оцінка. Нових доказів на підтвердження факту спільного поживання позивачкою надано не було.
Зважаючи, що позивачкою на надано достатніх доказів на підтвердження її позовної вимоги, судова колегія вважає недоведеним факт проживання ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_7 на час його смерті за адресою АДРЕСА_1 та відповідно прийняття спадщину, а отже, підстави для позову відсутні.
Щодо витрат на правничу допомогу то суд керується таким.
Судом встановлено, що 21 січня 2025 року між ОСОБА_2 та адвокатом Радченко Є.В. укладений договір про надання правової (правничої) допомоги № 21/01-25 (том 2, а.с. 19-20).
На підтвердження надання правової допомоги 25 лютого 2025 року сторонами надано Акт про надання правової допомоги №1, за яким адвокатом надано такі послуги: здійснення аналізу обставин спірних правовідносин по справі - 1 год. (розмір гонорару 2000,00 грн): складання та направлення до Валківського районного суду Харківської області заяви про ознайомлення з матеріалами справи, витрачений час фіксований (розмір гонорару 1000,00 грн); складання та направлення до Валківського районного суду Харківської області відзиву на позовну заяву та клопотання про поновлення строку для подання відзиву, витрачений час фіксований (розмір гонорару 8000,00 грн); участь у судовому засіданні 06 лютого 2025 року та забезпечення представництва інтересів клієнта, витрачений час фіксований (розмір гонорару 4000,00 грн); участь у судовому засіданні 20 лютого 2025 року та забезпечення представництва інтересів клієнта, витрачений час фіксований (розмір гонорару 4000,00 грн (том 2, .а.с. 22).
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. 
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
Отже, враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та виходячи з конкретних обставин справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідачу має бути компенсовані витрат на правничу допомогу, проте їх розмір підлягає зменшенню до 8000 грн, оскільки судова практика у вирішенні спадкових спорів є сталою.
Між тим, щодо суми стягнення то колегія виходить з того, що аналогічний спір вже був предметом судового розгляду, правова позиція відповідачки була вже здебільшого сформована у справі 615/1488/20. Виключних обставин у справі, що потребували значного часу на підготовку відзиву та відповідних додатків до нього, адвокатом не наведено.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення. 
Зважаючи, що рішення суду підлягає зміни лише в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, судова колегія не вбачає підстав для перерозподілу судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року у частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити.
Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 26 вересня 2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 ) з 12000 грн до 8000 (вісім тисяч) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина