П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року                                                                   
м. Київ
 
справа № 990/410/24
провадження № 11-233заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича Ю. В. 
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року (судді Желтобрюх І. Л., Гімон М. М., Гончарова І. А., Дашутін І. В., Шишов О. О.) у справі № 990/410/24 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.              У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просила визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 21 листопада 2024 року № 3395/0/15-24 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського районного суду Львівської області».
2.              На обґрунтування позовних вимог зазначила, що викладені в спірному рішенні підстави для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення її на посаду судді є необ`єктивними, надуманими, мають загальний характер і ґрунтуються на припущеннях та особистих суб`єктивних твердженнях членів ВРП. Наполягає, що в спірному рішенні ВРП не навела жодних переконливих доказів того, що вона допускала будь-яку неналежну поведінку в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність її критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, а тому вважає, що спірне рішення відповідача не відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Позиція відповідача
3.              Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, покликаючись на те, що повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та належать до виключної компетенції Ради як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, однією з основних функцій якого є забезпечення формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів. Наполягав, що наявність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), яким рекомендовано призначити кандидата на посаду судді, не є безумовною підставою для внесення відповідного подання. Стверджував, що за результатом попередньої перевірки ВРП установила відомості щодо позивачки, які ВККС не розглядала й не оцінювала. Наполягав також, що ВРП, керуючись власною оцінкою обставин, встановлених щодо позивачки, її особистих якостей, з огляду на необхідність відбору на посаду судді осіб із високими моральними та особистими якостями дійшла висновку, що у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області необхідно відмовити.
Обставини справи
4.               ОСОБА_1 , громадянка України, 1986 року народження. У 2008 році закінчила Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, отримала повну вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство», кваліфікаційний рівень спеціаліста.
5.              20 вересня 2011 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
6.              Рішенням від 3 квітня 2017 року № 28/зп-17 ВККС оголосила добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду. 
7.              13 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Комісії із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.
8.              Рішенням від 25 вересня 2017 року № 61/дс-17 ВККС допустила ОСОБА_1 до участі в доборі та складенні відбіркового іспиту. 
9.              Рішенням від 7 червня 2018 року № 250/дс-18 ВККС визнала ОСОБА_1 такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - 
Закон № 1402-VIII) вимогам до кандидата на посаду судді.
10.           Рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.
11.           9 жовтня 2023 року до ВККС надійшла заява ОСОБА_1 про допуск до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 
Закону № 1402-VIII, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.
12.           Рішенням від 1 грудня 2023 року № 10/дс-23 ВККС допустила ОСОБА_1 до участі в зазначеному конкурсі.
13.           Рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 Комісія затвердила рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, який оприлюднила на своєму офіційному вебсайті. Цим рішенням, зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області, згідно з яким ОСОБА_1 отримала 188 балів та посіла переможну позицію.
14.           За результатом проведеної з ОСОБА_1 співбесіди Комісія прийняла рішення від 14 лютого 2024 року № 171/дс-24, яким рекомендувала ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області.
15.           13 березня 2024 року ВККС направила до ВРП рекомендацію про призначення позивачки на посаду судді та електронні копії матеріалів її особової справи. 
16.           На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 18 березня 2023 року рекомендацію ВККС з доданими до неї матеріалами передано члену ВРП Маселку Р. А. (далі також доповідач) для здійснення попереднього розгляду.
17.           Під час попередньої перевірки кандидатури та рекомендації ВККС доповідач надіслав запити про надання інформації до органів державної влади, зокрема Державної податкової служби України (далі - ДПС України), а також отримав інформацію з реєстрів та відкритих джерел.
18.           Крім того, на стадії попереднього розгляду рекомендації ВККС 13 серпня 2024 року ОСОБА_1 надала на запит доповідача від 8 серпня 2024 року 
№ 1315/0/19-24 пояснення з копіями відповідних документів.  
19.           За результатами попереднього розгляду рекомендації ВККС доповідач склав висновок від 15 листопада 2024 року, в якому запропонував ВРП ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області.
20.           21 листопада 2024 року відбулось засідання ВРП, на якому згідно з протоколом засідання № 100 були присутні голова ВРП Усик Г. І. та 15 членів ВРП. Розгляд питання щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області відбувся за її участі.
21.           Під час співбесіди у ВРП ОСОБА_1 відповідала на низку запитань членів ВРП, а саме: щодо джерел походження коштів на придбання у місті Києві у 2023 році квартири; яка сума коштів була позичена для придбання квартири; чим підтверджуються ці позики; чи не виникне у стороннього спостерігача обґрунтований сумнів щодо джерел походження коштів на придбання квартири; чому тривалий час не декларувала доходи свого чоловіка; чи усвідомлює, що порушувала законодавство, не декларуючи доходів чоловіка; щодо її дописів у соціальних мережах у 2014 році та що ці дописи означали; чи встановила, що хтось мав доступ до її сторінки в соціальній мережі; чи наразі користується соціальною мережею; як може пояснити наявність певного контенту на її сторінці; чому не видалила на своїй сторінці у соціальній мережі контент, який не відповідає її поглядам; з якого часу чоловік надає відомості про його доходи; чи у 2023 році заповнювала декларацію на підставі наданих чоловіком відомостей; щодо доходів чоловіка у 2023 році; чи визнає, що саме їй належить сторінка у соціальній мережі; чи здійснювала певні дописи на своїй сторінці у соціальній мережі; чи відомо їй про те, що її сторінку в соціальній мережі зламали.
22.           Розглянувши на цьому засіданні рекомендацію ВККС та матеріали щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області, ВРП прийняла спірне рішення, яке обґрунтувала тим, що за результатом попередньої перевірки доповідач установив відомості, які не були предметом розгляду ВККС, яким вона не дала належної оцінки в межах процедури конкурсу щодо кандидатки ОСОБА_1 та які, на переконання ВРП, є підставою для обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидатки критеріям доброчесності, професійної етики та доводять наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку із призначенням ОСОБА_1 на посаду судді.
23.           Так, стосовно відповідності рівня життя кандидатки наявному в неї та членів її сім`ї майну й одержаним ними доходам у спірному рішенні зазначено таке.
18 січня 2023 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири площею 30,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір № 493472). Вартість квартири становила 1 097 127 грн.
У 2023 році ОСОБА_1 подавала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за 2022 рік (https://public.nazk.gov.ua/documents/7e86a826-28df-4ba4-bd35-608fa36c87f8) як прокурор Офісу Генерального прокурора.
Згідно із вказаною декларацією станом на 31 грудня 2022 року ОСОБА_1 задекларувала готівкові кошти в сумі 474 000 грн. Будь-яких інших готівкових коштів, які належали б їй чи її чоловікові, а також кошти на рахунках у банківських чи інших фінансових установах кандидатка не декларувала. Отже, для визначення відповідності доходів кандидатки вартості квартири, яку вона придбала, необхідно брати за основу вказані готівкові заощадження, а також дохід, який кандидатка отримала у період з 1 до 18 січня 2023 року.
З метою перевірки, чи відповідають доходи ОСОБА_1 та членів її сім`ї вартості придбаної квартири, доповідач надіслав запит до ДПС України.
Листом від 26 липня 2024 року ДПС України надала ВРП інформацію про доходи ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 з 2000 до 2023 року, згідно з якою за І квартал 2023 року ОСОБА_1 , працюючи в Офісі Генерального прокурора, отримала заробітну плату в сумі 276 233 грн. У вказаний період кандидатка також отримала дохід у розмірі 111,60 грн від Акціонерного товариства «Універсал банк» (дохід отриманий як додаткове благо). Отже, можна стверджувати, що дохід кандидатки за першу половину січня 2023 року становив близько 46 000 грн.
Кандидатка також повідомила та надала докази на підтвердження щомісячної сплати орендної плати в розмірі 9 500 грн у зв`язку з орендою квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у якій вона проживала до 11 квітня 2023 року.
За таких обставин для придбання квартири кандидатці не вистачало близько 586 000 грн.
Згідно з наданими ОСОБА_1 18 серпня 2024 року поясненнями з метою придбання квартири вона позичила у ОСОБА_3 (мати кандидатки) 149 000 грн. Також напередодні придбання квартири вона отримала в Офісі Генерального прокурора матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 56 000 грн.
Решту суми, як пояснила кандидатка, її чоловік ОСОБА_2 позичив різними сумами у своїх батьків, брата і декількох близьких друзів. Позичені чоловіком грошові кошти до цього часу вони повертають у різні періоди та різними сумами.
За наданою ДПС України інформацією, дохід ОСОБА_3 (мати кандидатки) за 2022 рік становив 22 грн, за останні 5 років, які передували придбанню квартири, - 35 672 грн, а загальний дохід з 2001 до 2022 року - 533 154 грн. На думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, вказаний розмір доходів ОСОБА_3 породжує обґрунтовані сумніви в її спроможності надати позику в розмірі 149 000 грн.
Під час засідання ВРП кандидатка підтвердила, що джерелом походження частини коштів для оплати квартири були позики, проте не змогла пояснити, у кого саме її чоловік позичив решту коштів, і не надала жодних доказів на підтвердження отримання таких позик. Кандидатка стверджувала, що її чоловік ОСОБА_2 не повідомляє таких відомостей.
ВРП критично оцінила такі пояснення кандидатки, оскільки вона не надала доказів на підтвердження укладення будь-яких правочинів, направлених на отримання грошових коштів. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження факту отримання позики в розмірі 149 000 грн, а також доказів отримання іншої частини коштів, за які було придбано квартиру. Кандидатка не повідомила, у кого саме та в якому саме розмірі було отримано решту коштів. Такі пояснення кандидатки свідчать про відсутність належних підтверджень законності доходів на оплату значної частини вартості квартири та викликають обґрунтовані сумніви щодо походження коштів, адже, маючи боргові зобов`язання щодо повернення коштів, особа має чітко знати, кому та в якому розмірі вона повинна їх повертати (обізнаність про майновий інтерес).
У декларації ОСОБА_1 , яку вона подавала за 2023 рік, не зазначено інформації щодо наявності в неї чи членів її сім`ї фінансових зобов`язань перед третіми особами, а також про факти отримання грошових коштів.
Вказані обставини свідчать про наявність обґрунтованого сумніву в тому, що витрати на квартиру, яку придбала кандидатка в 2023 році, відповідають її доходам, отриманим із законних джерел.
24.           Щодо незазначення в декларації правдивих відомостей ВРП у спірному рішенні зазначила таке.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 30 квітня 2011 року. Починаючи з 2016 року, кандидатка зазначає ОСОБА_2 як члена своєї сім`ї.
Водночас у деклараціях кандидатки за 2016-2023 роки, які містяться в Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, немає інформації про наявність у її чоловіка ОСОБА_2 будь-яких доходів.
Лише в декларації за 2023 рік кандидатка зазначила, що ОСОБА_2 отримав приз у розмірі 22 525 грн [виграш отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВБЕТ Україна» (ліцензована букмекерська контора)] та кешбек у розмірі 110 грн.
За наданою ДПС України інформацією дохід чоловіка кандидатки з 2002 до 2021 року становив 2 145 307 грн. Лише в період роботи кандидатки на посаді прокурора дохід її чоловіка становив 142 610 грн.
Вказане питання було предметом дослідження ВККС, і кандидатка під час співбесіди пояснила, що свідомо не декларувала доходів свого чоловіка, оскільки не була впевнена, що він повідомить їй правдиві відомості. Важливо зазначити, що кандидатка не скористалась можливістю вказати у декларації, що член сім`ї не надав їй такої інформації, а зовсім не вказувала інформації про доходи, що за умов правильного заповнення декларації свідчить про повну відсутність доходів.
ВРП на підставі наданих ДПС України відомостей про доходи кандидатки та членів її сім`ї додатково дослідила вказані факти та вважає, що ВККС не надала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 . У матеріалах досьє кандидатки та матеріалах, які надала ВККС, немає відомостей з реєстрів, які адмініструються ДПС України. Рада вважає, що ВККС не володіла достатнім обсягом інформації про доходи кандидатки та членів її сім`ї.
Пояснення кандидатки щодо причини недекларування доходів чоловіка та спосіб недекларування свідчать про недостатню сумлінність кандидатки та її неготовність докладати належних зусиль для того, щоб виконувати обов`язок судді бути поінформованим щодо майнового стану членів своєї сім`ї.
Під час засідання Ради ОСОБА_1 повідомила, що вона порозумілася зі своїм чоловіком стосовно декларування доходів і він погодився надавати їй такі відомості. Водночас ВРП критично оцінила ці твердження кандидатки, оскільки вона так і не надала доказів на підтвердження отримання її чоловіком позик у його друзів та повідомила, що чоловік не надав їй інформації, у кого саме він позичив кошти.
Відповідно до примітки до статті 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року 
№ 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII) членами сім`ї суб`єкта декларування є будь-які особи, які станом на останній день звітного періоду (за умови спільного проживання із суб`єктом декларування впродовж 30 календарних днів, що передували останньому дню звітного періоду) або сукупно протягом не менше 183 днів протягом року, що передує року подання декларації, спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки із суб`єктом декларування (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживали із суб`єктом декларування, але не перебували у шлюбі.
Згідно зі статтею 46 Закону № 1700-VII доходи члена сім`ї також підлягають декларуванню.
Кандидатка повинна була розуміти зміст належно оприлюднених і доступних для ознайомлення правових норм, які регламентують відносини у сфері запобігання корупції, а також не могла не усвідомлювати наслідків, пов`язаних з їх порушенням (недотриманням), у тому числі й тих, які можуть настати в межах проведення конкурсної процедури, у якій вона виявила свідоме та добровільне бажання взяти участь.
25.           Стосовно порушення правил професійної етики у спірному рішенні ВРП зазначила таке.
Обіймаючи тривалий час посаду прокурора Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_2 зобов`язана дотримуватися правил, установлених Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженим 27 квітня 2017 року Всеукраїнською конференцією прокурорів.
Серед основних принципів, якими повинен керуватися прокурор, є принцип доброчесності (пункт 4 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів). Прокурор зобов`язаний своєчасно подати декларацію у порядку, передбаченому антикорупційним законодавством (пункт 18 цього Кодексу).
Відповідно до пункту 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс.
Отже, порушення ОСОБА_1 обов`язку щодо належного декларування, а також придбання нерухомого майна без наявності підтвердження походження коштів може свідчити про недотримання кандидаткою правил професійної етики.
26.           Щодо інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку із призначенням кандидатки на посаду судді, у спірному рішенні ВРП зазначила таке.
Під час збору та аналізу інформації щодо кандидатки з відкритих джерел, зокрема з мережі «Інтернет», виявлено персональну сторінку ОСОБА_1 у соціальній мережі «Вконтакте», якою кандидатка активно користувалася до 19 травня 2017 року. На сторінці розміщено велику кількість особистих фотографій кандидатки та членів її сім`ї починаючи з 2010 року, вказані персональні дані кандидатки, що є переконливими доказами того, що саме кандидатка створила цю сторінку. 
Аналіз наявної у вказаній соціальній мережі інформації свідчить, що кандидатка поширювала дописи, які з погляду звичайної розсудливої людини вказують на дискредитацію, зневажливе ставлення та висміювання важливих символів та цінностей, що лежать в основі української державності, за які загинули Герої Небесної Сотні під час Революції Гідності та тисячі українців у боротьбі з агресором.
Зокрема, на поширеному ІНФОРМАЦІЯ_1 колажі як порівняння зображено дві фотографії: протести проросійськи налаштованих людей у місті Севастополі з прапорами російської федерації з надписом «Агресивні сепаратисти» та на противагу згарище на майдані Незалежності після розгрому та масових убивств Героїв Небесної Сотні в ніч з 19 на 20 лютого 2014 року з написом «Мирні протестувальники». Під цими двома фотографіями розміщено узагальнюючий напис «Подвійні стандарти виглядають так». З цього колажу доволі чітко можна зрозуміти, що його автор має очевидні симпатії до проросійських мітингів та хотів продемонструвати начебто подвійні стандарти в оцінці подій, які відбувались у місті Києві на майдані Незалежності та в місті Севастополі під час початку дій проросійських сил, спрямованих на окупацію території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Колаж зосереджував увагу на начебто насильницькому та руйнівному характері подій на майдані Незалежності саме з боку учасників протестів, протиставляв йому начебто мирні акції проросійських сил у місті Севастополі. Відомо, що такі наративи були складовою російської пропаганди та інформаційної підтримки російської окупації. Поширення такого колажу без 
будь-яких коментарів вочевидь свідчить про, можливо, несвідому, але підтримку таких інформаційних атак на процеси відстоювання і захисту власної гідності та державності громадянами України та ціннісні орієнтири особи, яка їх поширює. Зрештою, таке порівняння жертовної боротьби Українського народу за свою гідність та право визначати вектор розвитку держави та сепаратиського руху, що призвів до окупації та війни, суперечить загальним нормам етики та моралі.
Важливо, що допис розміщено 27 лютого 2014 року. Саме цього дня російські спецпризначенці захопили й заблокували Верховну Раду Автономної Республіки Крим і Раду міністрів Автономної Республіки Крим, розпочавши окупацію українського півострова.
У вказаний період ОСОБА_1 проживала та працювала в місті Львові. За відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua/profile/47231) та анкетними даними ОСОБА_1 20 вересня 2011 року отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, що виключає її неусвідомлення незаконності проросійських протестів у місті Севастополі та вбивств мирних протестувальників під час Революції Гідності.
Кандидатка не була позбавлена доступу до достовірних та надійних джерел інформації, могла надати їм належну правову оцінку, а отже, не могла не усвідомлювати змісту згаданих публікацій.
Поширення такої інформації не мало поодинокого характеру. Доказом свідомого зневажливого ставлення до євроінтеграційних прагнень громадян України, прихильного ставлення до влади агресора є поширення ОСОБА_1 колажів, які очевидно висміюють євроінтеграційні прагнення України (допис від 4 грудня 2013 року), принижують постать тогочасного Президента України ОСОБА_4 порівняно з президентом російської федерації володимиром путіним (допис від 8 липня 2014 року, інавгурація Президента України відбулася 7 червня 2014 року).
Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) A/RES/68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України» підтверджено факт окупації росією території Автономної Республіки Крим. Тобто останню публікацію було зроблено вже після міжнародного визнання агресивних дій росії стосовно України, що кандидатка усвідомлювала.
У письмових поясненнях щодо вказаних публікацій ОСОБА_1 повідомила, що соціальною мережею «Вконтакте» не користується дуже багато років і про поширення наведених публікацій не пригадує.
Під час засідання ВРП кандидатка не заперечувала факту користування в минулому соціальною мережею «Вконтакте». Щодо цих публікацій зазначила, що не може ні спростувати, ні підтвердити факту їх поширення. Стверджувала, що до її сторінки теоретично могли мати доступ інші особи, але не надала підтверджень та не повідомила про будь-які фактиотримання сторонніми особами несанкціонованого доступу до її персональної сторінки в соціальній мережі «Вконтакте».
Також кандидатка на запитання членів ВРП не змогла пояснити, чому вона, продовжуючи активно користуватись зазначеною соціальною мережею після поширення цих публікацій і, очевидно, бачивши ці публікації, не видалила їх, якщо це не вона їх поширювала. Тому ВРП критично оцінила і визнала неправдивими твердження кандидатки про сторонній доступ до її сторінки та поширення вказаної інформації іншою особою. 
За таких обставин Рада визнала доведеним факт використання кандидаткою мережі «Вконтакте», належність їй персональної сторінки, яка була предметом дослідження ВРП, свідоме поширення кандидаткою вказаних зображень з метою підтримки ідей, що вони пропагують.
Відповідно до статей 1, 3 Кодексу суддівської етики суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною
ВРП врахувала, що на момент поширення цих публікацій ОСОБА_1 не була кандидаткою на посаду судді. Однак очевидно, що навіть до того як стати кандидаткою, ОСОБА_1 повинна була дотримуватись вимог законодавства та загальноприйнятих в українському суспільстві норм моралі, а їх порушення має враховуватись при оцінці доброчесності кандидата.
Беручи за основу тезу, яка визначена в преамбулі вказаного Кодексу, можна констатувати, що кандидати в судді, нарівні із суддями зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти поведінки, у зв`язку із чим добровільно беруть на себе більш істотні обмеження, пов`язані з дотриманням етичних норм як у поведінці під час здійснення правосуддя, так і в позасудовій поведінці.
Під час розгляду матеріалів щодо внесення подання про призначення особи на посаду судді ВРП надає оцінку поведінці особи в розрізі етичних стандартів, яким повинен відповідати суддя. Майбутній суддя повинен дотримуватися більш високих стандартів, що означає необхідність дотримання і звичайних морально-етичних правил, які є загальноприйнятими в суспільстві.
Для суспільства важливо розуміти, які цінності проявляв кандидат як на етапі перебування в статусі кандидата, так і до набуття такого статусу, чи дотримувався кандидат як професійної етики, так і загальноприйнятих моральних імперативів для будь-якого громадянина України, зокрема чи проявляв повагу до цінностей та символів, на яких ґрунтується українська державність.
ОСОБА_1 здобула юридичну освіту в 2003 році, у вересня 2011 року отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, що доводить її спроможність усвідомлено оцінювати події та законність дій окремих осіб.
Підпунктом 3.1 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, визначено, що суддя повинен демонструвати поведінку, бездоганну навіть з точки зору стороннього спостерігача.
Рада суддів України в Коментарі до Кодексу суддівської етики, затвердженому рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, окремо наголосила, що численними є ситуації, коли та чи інша дія прямо не заборонена законом, але є ризик такого сприйняття, формування враження, яке підірвало б довіру до суду.
У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності (далі - Висновок КРЄС), визначено стандарти безсторонності та позасудової поведінки суддів, до яких повинні прагнути держави-члени.
Відповідно до пункту 27 зазначеного висновку судді не повинні бути ізольовані від суспільства, в якому вони живуть, оскільки судова система може тільки тоді функціонувати належним чином, коли судді не втрачають відчуття реальності.
Згідно зі Стратегією утвердження української національної та громадянської ідентичності на період до 2030 року, схваленою постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2023 року № 1322, існування та процвітання України неможливе без загального усвідомлення громадянами своєї національної та громадянської ідентичності; одним із пріоритетів діяльності держави та суспільства є відповідь на виклики і загрози, які в сьогоднішніх умовах здійснюють реальний вплив на формування національної свідомості.
Відповідно до Закону України від 13 грудня 2022 року № 2834-IX «Про основні засади державної політики у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності» громадянська стійкість - здатність особи виявляти свою національну та громадянську ідентичність у повсякденному житті і в умовах негативних зовнішніх впливів.
На переконання ВРП, ОСОБА_1 зазначених рис та якостей не проявила.
Своєю поведінкою ОСОБА_1 як громадянка України, адвокатка проявила зневажливе ставлення до людей, які загинули на майдані Незалежності, пропагувала легітимність сепаратиських проросійських настроїв у місті Севастополі, висміювала євроінтеграційні прагнення України та Президента України порівняно з президентом російської федерації володимиром путіним.
З погляду звичайної розсудливої людини така поведінка кандидатки суперечить не лише вимогам професійної етики суддів, а й загальним усталеним 
морально-етичним нормам українського суспільства, яких повинен дотримуватись будь-який громадянин України, а не лише кандидат у судді.
Очевидно, такі дії ставлять під сумнів відповідність ОСОБА_1 стандартам, яким повинна відповідати особа, яка в майбутньому має здійснювати правосуддя іменем України на підставі Конституції та законів України.
27.           Загалом щодо цих обставин ВРП у спірному рішенні зазначила, що під час розгляду матеріалів щодо внесення подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді виявлені факти, які переконливо доводять наявність обґрунтованого сумніву щодо її відповідності критеріям доброчесності, зокрема майнової доброчесності, професійної етики та наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
28.           ВРП наголосила, що посада судді вимагає від особи, яка претендує на таку посаду, дотримання найвищих стандартів моралі та етики. Проте дії ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади судді, не свідчать про бездоганність її поведінки у професійному та особистому житті. На думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, така поведінка може викликати обґрунтований сумнів у дотриманні нею тих чеснот, які визначають довіру до судді та до судової системи загалом.
Звичайна розсудлива людина навряд чи матиме довіру до судової влади, якщо серед її представників будуть особи, які зневажливо ставилися до суверенітету України, іронізували з убивств мирних протестувальників, симпатизували проросійським настроям, які панували у Автономній Республіці Крим та місті Севастополі напередодні окупації, безвідносно того, коли ці особи проявляли таку поведінку.
Для оцінки обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, достатньо конкретної інформації, яка з урахуванням наданих кандидатом пояснень та аргументів (які не сприймаються як переконливі) не спростовує переконань (сприйняття) ВРП щодо достатньої відповідності кандидата на посаду судді цим критеріям.
29.           ВРП також підкреслила, що інформація стосовно ОСОБА_1 була отримана в передбаченому законом порядку та не була предметом розгляду ВККС з наданням їй належної оцінки, наведені відомості є об`єктивними, реальними, істотними, негативними і такими, що викликають сумнів у відповідності кандидатки критерію доброчесності, матимуть негативний вплив на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
30.           У підсумку на підставі оцінки обставин, пов`язаних із кандидаткою на посаду судді ОСОБА_1, її особистих якостей, з огляду на необхідність відбору на посаду судді осіб із високими моральними та особистими якостями та керуючись статтями 127, 131 Конституції України, статтями 69, 70, 79 Закону № 1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 36, 37 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), ВРП вирішила відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області.
31.           У голосуванні за пропозицію доповідача взяли участь 16 членів ВРП. За результатами голосування усі 16 членів Ради проголосували «за». 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
32.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 24 квітня 2025 року позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення ВРП від 21 листопада 2024 року № 3395/0/15-24 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Самбірського районного суду Львівської області».
33.           Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 55 Конституції України та приписів КАС України при розгляді цієї справи він не обмежений з`ясуванням лише визначених Законом № 1402-VIII підстав для оскарження і скасування рішення ВРП, а вирішуватиме справу з урахуванням загальних засад адміністративного судочинства як суд повної юрисдикції.
34.           Так, суд першої інстанції визнав неповними, необ`єктивними й необґрунтованими висновки ВРП про невідповідність рівня життя позивачки наявному в неї, членів її сім`ї майну та одержаним доходам.
За висновком суду першої інстанції, мати позивачки ОСОБА_3 , яка працює нотаріусом, мала фінансову спроможність надати відповідну позику дочці для купівлі квартири в січні 2023 року, що підтверджується копіями податкових декларацій про доходи ОСОБА_3 , які позивачка надала до матеріалів справи та в яких відображений дохід її матері за: 2019 рік - 181 621 грн; 2020 рік - 81 092,2 грн; 2021 рік - 117 761,14 грн; 2022 рік - 87 473,33 грн; 2023 рік - 334 114,87 грн. 
У цьому контексті суд першої інстанції вказав і на неврахування ВРП того, що позику мати позивачки надала їй у безготівковій формі, що підтверджується квитанцією від 16 січня 2023 року № Р24А725993231D78898 на суму 3000 доларів США, яку позивачка надала до суду.
Суд першої інстанції також зауважив, що, за поясненнями позивачки, решту суми, якої не вистачало для купівлі квартири, її чоловік позичив різними сумами у своїх батьків, брата та декількох близьких друзів, особи яких він їй не розкривав, разом з тим розмір цих запозичень дозволяв усну форму договору та не перевищував порогу декларування. У цьому контексті суд першої інстанції зазначив, що ВРП, коли із посиланням на приписи статті 1047 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договорів вимагала від позивачки надати належні докази укладення відповідних угод та наполягала на протиправній відсутності у відповідній графі декларації відомостей про такі фінансові зобов`язання, не встановила з достовірних джерел та не підтвердила жодними належними та допустимими доказами, що сума відповідних позик перевищувала визначений нормами матеріального права поріг.
35.           Оцінюючи висновки ВРП щодо недекларування позивачкою доходів у частині незазначення в деклараціях за 2016-2023 роки правдивих відомостей (у зв`язку з відсутністю інформації про доходи чоловіка), суд першої інстанції наголосив, що незгода ВРП з оцінкою, яку ВККС надала цим відомостям, сама по собі не є свідченням неналежності такої оцінки, а мотивів, які б указували на неповноту оцінки ВККС таких відомостей, оспорюване рішення ВРП не містить.
Як зауважив суд першої інстанції, щодо цього позивачка і ВККС, і ВРП надала детальні пояснення, зазначивши, що вона свідомо не декларувала доходів свого чоловіка, оскільки не була впевнена, що він усно надає точні та правдиві відомості, та зауважила, що після відновлення її участі в конкурсі на посаду судді вони з чоловіком досягли домовленості, що в подальшому він надаватиме повну та достовірну інформацію про доходи, видатки та інші обов`язкові відомості. Своєю чергою, оцінивши незазначення позивачкою в декларації відомостей про майнові права її чоловіка, ВРП не аргументувала, яким чином за описаної ситуації поведінка позивачки чи її розуміння правильності заповнення цих відомостей відрізняються від добросовісного виконання обов`язку.
У цьому контексті суд першої інстанції також наголосив, що за результатами проведеної автоматизованої перевірки декларації позивачки за 2023 рік (в якій була відображена і купівля квартири 18 січня 2023 року), Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) не встановило ознак порушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним кодексом України. 
36.           Щодо висновків відповідача в частині порушення правил професійної етики суд першої інстанції наголосив, що відповідно до закладеного в основу частини другої статті 19 Конституції України принципу суспільної свободи (in dubio pro libertate) органи державної влади мають використовувати лише ті повноваження, що прямо передбачені законом, діючи виключно у спосіб, ним (законом) визначений. Однак ВРП, за висновком суду першої інстанції, фактично встановила порушення позивачкою як прокурором пунктів 4, 18 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів без належної ініціації та проведення процедури, визначеної главою 5 Закону № 1798-VIII.
37.           Оцінюючи висновки ВРП у спірному рішенні щодо інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням позивачки на посаду судді (поширення дописів у соціальноорієнтованому ресурсі «Вконтакте»), суд першої інстанції виходив з того, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (в тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, у мережі «Інтернет») як доказу в судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 99 КАС України), за умови її посвідчення в порядку, визначеному законом. У свою чергу, паперова копія електронного доказу є лише засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Саме по собі подання електронного доказу в паперовій копії дійсно не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Отже, за умови невизнання стороною паперової копії електронного доказу саме можливість перевірити оригінал та встановити його достовірність є критерієм, за яким суд визнає допустимість такого доказу.
З акта про долучення доказів до матеріалів призначення позивачки на посаду судді від 18 березня 2024 року за підписом ОСОБА_5 суд першої інстанції встановив, що ВРП під час аналізу матеріалів про призначення кандидатки на посаду судді отримала такі докази: скриншоти зі сторінки ОСОБА_1 , яка розміщена на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2. Скриншот зроблено 18 березня 2024 року за допомогою програмного забезпечення, зокрема Proton VPN 3.3.2. У цьому акті також зазначено, що вказані докази долучені в електронному вигляді (без зазначення типу й реквізитів носія). Суд першої інстанції стосовно цього зауважив, що в дійсності до матеріалів справи долучено роздруковані скриншоти, що містять низку зображень та інших відомостей, імовірно, зі сторінки, позначеної «ОСОБА_1», із зазначеною адресою «ІНФОРМАЦІЯ_2».
Суд першої інстанції наголосив, що на підставі Указу Президента України від 15 травня 2017 року № 133/2017, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», заборонено 
інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі «Інтернет» до соціальноорієнтованого ресурсу «Вконтакте» (www.vk.com). Ця заборона продовжувалася на підставі указів Президента України від 14 травня 2020 року № 184/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2020 року «Про застосування, скасування і внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» та від 15 квітня 2023 року № 227/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 квітня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Щодо цього суд першої інстанції зауважив, що наведені укази не містять жодних винятків для органів державної влади.
У цьому ж контексті суд першої інстанції зазначив, що використання програмного забезпечення VPN-сервісу, за допомогою якого користувач мережі «Інтернет» може мати доступ до заборонених в Україні ресурсів, зокрема і до соціальноорієнтованого ресурсу «Вконтакте», жодним чином не врегульоване чинними нормативними актами, якими користуються ВРП й суд у своїй діяльності. КАС України, яким має керуватися суд при здійсненні правосуддя, не надає суду надзвичайних повноважень на подолання відповідних заборон та використання обумовлених програм обходу таких заборон.
Суд першої інстанції також урахував, що приналежність сторінки, розміщеної на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, саме ОСОБА_1 та розміщення в ній відповідних публікацій ВРП не встановила ні в процесі підготовки висновку про результати попереднього розгляду матеріалів кандидатки, ні в ході свого засідання. Сама позивачка не підтвердила, що особисто розміщувала такі публікації. До того ж позивачка як у засіданні ВРП, так і в суді заявила про неприйнятність такого контенту для неї і вказала, що його зміст суперечить її поглядам та переконанням.
За наведеного суд першої інстанції виснував, що викладені в спірному рішенні у цій частині обґрунтування є однобічними, оскільки засновані лише на підставі доданих помічником члена ВРП до матеріалів призначення позивачки на посаду судді скриншотів, без визнання позивачкою зафіксованих ними фактів та без здійснення перевірки й аналізу достовірності цих фактів самими членами ВРП, з огляду на що мотиви спірного рішення не можуть вважатися об`єктивними.
Суд так само позбавлений можливості перевірити доводи ВРП щодо наявності сторінки позивачки та зміст розміщених публікацій у ресурсі «Вконтакте», оскільки для такого підтвердження необхідно було б діяти не в межах та не у спосіб, що визначені законом. Тому суд першої інстанції відхилив надані відповідачем як докази роздруківки з указаного соціальноорієнтованого ресурсу, достовірність яких не підтверджена, оскільки на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи.
За відсутності інших (належних та допустимих) доказів на підтвердження висновків ВРП у цій частині суд першої інстанції констатував, що відповідач не виконав свого обов`язку доказування, у зв`язку із чим визнав висновки ВРП про невідповідність позивачки вимогам доброчесності з огляду на наявність на її сторінці в соціальній мережі «Вконтакте» відповідних публікацій такими, що ґрунтуються на припущеннях.
38.           Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення не відповідає критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України, та не є вмотивованим, як того вимагають приписи частини п`ятої статті 79-6 Закону № 1402-VIII.
39.           Визначаючись із належним способом захисту порушених прав позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що формулювання обсягу і змісту позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Суд як незалежний орган не вправі ініціювати провадження чи захищати права особи без відповідного належного звернення такої особи. У цій справі позивачка обмежилась вимогою про визнання протиправним та скасування рішення ВРП і не просила суд захистити її порушене право зобов`язанням відповідача вчинити певні дії. Суд здійснював заходи до з`ясування подальших намірів позивачки щодо продовження участі в конкурсі, однак її представник відповідних роз`яснень не надав. З огляду на зазначене суд першої інстанції виснував, що немає підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог у цій справі.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
40.           В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
41.           На обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, неповно дослідив докази й обставини у справі, неправильно застосував норми права, унаслідок чого прийняв незаконне рішення.
42.           Так, скаржник доводить, що законодавчі норми, які регулюють порядок вирішення ВРП питання щодо внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді, є чіткими і зрозумілими та не містять імперативних приписів про безумовність внесення Президентові України такого подання за результатами розгляду рекомендації. Повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та належать до її виключної компетенції як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, однією з основних функцій якого є забезпечення формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів. За доводами ВРП, її дискреційні повноваження, які ґрунтуються на внутрішньому переконанні її членів та реалізуються при ухваленні рішень, зокрема щодо оцінки доброчесності та етичної поведінки кандидата на посаду судді, не можуть бути предметом судового контролю.
43.           Щодо висновків суду першої інстанції про необґрунтованість спірного рішення скаржник наполягає, що це рішення містить чітке обґрунтування мотивів та підстав його прийняття. Так, під час розгляду матеріалів щодо внесення подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді ВРП виявила факти, які доводили наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидатки критеріям доброчесності, зокрема майнової доброчесності, професійної етики та інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
44.           Щодо невідповідності рівня життя позивачки наявному в неї, членів її сім`ї майну та одержаним доходам представник ВРП наполягає, що позивачка ні в письмових поясненнях, ні в засіданні ВРП, яке відбулось 21 листопада 2024 року, не повідомила конкретних обставин, за яких вона з чоловіком отримали грошові кошти. На переконання скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано, на основі припущення визнав доведеним факт, що позивачка надала пояснення, згідно з якими решту суми, якої не вистачало для купівлі квартири, її чоловік позичив різними сумами у своїх батьків, брата і декількох близьких друзів, особи яких він їй не розкривав, водночас розмір таких запозичень дозволяв усну форму договору та не перевищував порогу декларування, оскільки жодних доказів того, що чоловік позивачки отримував певні кошти у своїх батьків, брата і близьких друзів позивачка не надала ні ВРП, ні суду. 
Скаржник також уважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що ВРП не врахувала того, що позику мати позивачки надала їй у безготівковій формі, оскільки квитанцію від 16 січня 2023 року № P24A725993231D78898 на суму 3000 доларів США на підтвердження цього позивачка ВРП не надавала під час розгляду рекомендації ВККС, отже, Рада не могла врахувати цей доказ. 
Поряд із цим скаржник зауважує, що позика ОСОБА_3 жодним чином та за жодних обставин не могла вплинути на рішення ВРП, оскільки навіть якби позивачка надала ВРП належні докази на підтвердження факту отримання таких коштів і їх витрачання на придбання квартири, то їй не вистачало ще понад 470 000 грн. 
45.           Скаржник також наполягає, що пояснення позивачки про причини недекларування доходів чоловіка та спосіб недекларування члени ВРП оцінили як такі, що свідчать про її недостатню сумлінність та неготовність докладати належних зусиль для того, щоб виконувати обов`язок судді бути поінформованим щодо майнового стану членів своєї сім`ї. ОСОБА_1 повинна була розуміти зміст належно оприлюднених і доступних для ознайомлення правових норм, які регламентують відносини у сфері запобігання корупції, а також не могла не усвідомлювати наслідків, пов`язаних з їх порушенням (недотриманням), у тому числі й тих, які можуть настати в межах проведення конкурсної процедури, у якій вона виявила свідоме та добровільне бажання взяти участь.
У цьому контексті зауважує, що в оспорюваному рішенні зазначено про те, що ВРП на підставі наданих ДПС України відомостей про доходи позивачки та членів її сім`ї додатково дослідила вказані факти та вважає, що ВККС не надала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 , оскільки у наданих ВККС матеріалах немає відомостей з реєстрів, які адмініструються ДПС України.
Наполягає також, що в деклараціях, які подавала позивачка, взагалі не міститься жодних позначок «член сім`ї не надав інформацію» чи «не відомо», тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивачка дотрималася правил декларування, а також про обов`язок ВРП оцінити дії позивачки, яких вона не вчиняла.
Стосовно твердження суду в оскаржуваному рішенні про те, що НАЗК є тим державним органом, до компетенції якого належить здійснення контролю та перевірки декларацій, скаржник зазначає, що, за роз`ясненням самого НАЗК, чинним законодавством передбачено повноваження інших суб`єктів публічного права щодо перевірки факту подання суддями, прокурорами декларацій та відомостей, що містяться в них. Висновки НАЗК, у яких не зафіксовано факту порушення особою вимог, заборон чи обмежень, встановлених законом, можуть враховуватись суб`єктами, які проводять відповідні процедури за умови, якщо у таких суб`єктів (органів, комісій тощо) відсутні додаткові відомості та/або документи, які не були предметом аналізу під час підготовки НАЗК зазначених висновків. Наголошує, що під час перевірки відповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності, зокрема дотримання правил декларування, ВРП у своєму розпорядженні мала додаткові відомості та документи (пояснення кандидатки, відеозаписи співбесід, відповіді ДПС України тощо). Вказані відомості та документи не були предметом дослідження НАЗК.
46.           На противагу висновку суду першої інстанції про те, що ВРП не має повноважень щодо врахування під час оцінки кандидата на посаду судді випадків недотримання правил професійної етики, зокрема Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, наполягає, що поточний статус прокурора зобов`язує ОСОБА_1 дотримуватися етичних норм, які визначені Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів. Порушення ОСОБА_1 обов`язку щодо належного декларування, а також придбання нерухомого майна без наявності підтвердження походження коштів може свідчити про її недотримання правил професійної етики. 
У цьому контексті також зауважує, що спірним рішенням Рада не притягувала позивачку до дисциплінарної відповідальності, а лише оцінювала її поведінку в аспекті відповідності вимогам професійної етики та доброчесності.
47.           Скаржник також доводить, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази на підтвердження обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді (поширення дописів у соціальноорієнтованому ресурсі «Вконтакте»). Щодо цього стверджує, що представник позивачки не ставив під сумнів відповідність наданих ВРП паперових копій електронного доказу, а лише не погоджувався з методом отримання електронних доказів. Водночас подана ВРП паперова копія електронного доказу відповідає вимогам частини третьої статті 99 КАС України, оскільки містить адресу сторінки (ІНФОРМАЦІЯ_2), дату фіксації (18 березня 2024 року), технічний спосіб збереження, а також авторство відповідального співробітника (акт від 18 березня 2024 року, підписаний ОСОБА_5 ).
Також уважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що використання VPN-сервісу має бути спеціально врегульовано законодавством, а заборона доступу до соціальноорієнтованого ресурсу «Вконтакте» установлена і для державних органів. У цьому контексті стверджує, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України установлено заборону українським провайдерам надавати доступ користувачам мережі «Інтернет» до ресурсів сервісів «Mail.ru» (www.mail.ru) та соціальноорієнтованих ресурсів «Вконтакте» (www.vk.com) та «Одноклассники» (www.ok.ru). Однак в Україні немає заборон щодо перегляду вказаних ресурсів, зокрема і для державних органів та їх працівників, особливо, коли такий перегляд здійснюється з метою виявлення фактів, які можуть становити загрозу авторитету правосуддя.   
48.           На підставі викладеного скаржник зазначає, що спірним рішенням жодним чином не було допущено порушень вимог статті 19 Конституції України.
Рух апеляційної скарги
49.           Ухвалою від 4 червня 2024 року Велика Палата Верховного Суду відкрила апеляційне провадження за цією скаргою та витребувала з Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду матеріали справи № 990/410/24.
50.           Ухвалою від 17 липня 2024 року Велика Палата Верховного Суду призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, про що повідомила учасників справи.
Позиція учасників справи щодо апеляційної скарги
51.           У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача та наполягає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.
52.           З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 8 липня 2020 року № П/9901/251/19, від 7 листопада 2019 року у справі № 9901/243/19, спростовує доводи ВРП про те, що її дискреційні повноваження, які ґрунтуються на внутрішньому переконанні та реалізуються при ухваленні рішень, зокрема щодо оцінки доброчесності та етичної поведінки кандидата на посаду судді, не можуть бути предметом судового контролю.
53.           Наполягає також, що викладені в оспорюваному рішенні мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, не відповідають дійсним обставинам, а дійсні обставини Рада до уваги не взяла.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
54.           Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
55.           Так, частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
56.           Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
57.           На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
58.           Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
59.           Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
60.           Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
61.           Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість 
будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
62.           Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року 
№ 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
63.           Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
64.           Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47).
65.           У цій справі позивачка оспорює рішення ВРП, яке остання прийняла, розглянувши рекомендацію ВККС щодо призначення позивачки на посаду судді Самбірського районного суду Львівської області, та яким відмовила у внесенні Президентові України подання про призначення позивачки на цю посаду. 
66.           Відповідно оспорюване позивачкою рішення безпосередньо зачіпає її право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
67.           Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.
68.           Так, відповідно до частин першої та другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
69.           Згідно зі статтею 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, вносить подання про призначення судді на посаду.
70.           Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначає Закон № 1798-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на дату ухвалення спірного рішення). 
71.           Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
72.           Пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону встановлено, що до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду.
73.           Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
74.           На підставі 127 Конституції України на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.
75.           Частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII визначено, що кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
76.           Варто зауважити, що на час прийняття у 2016 році Закон № 1402-VIII у статті 70 визначав стадії добору і призначення на посаду судді від рішення ВККС про оголошення добору до видання відповідного указу Президента України про призначення, в межах яких не передбачалося проведення Комісією співбесіди з переможцями конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду.
77.           30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
78.           Так, за змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX.
79.           У такий спосіб законодавець запобіг правовій невизначеності щодо регламентації процедури конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, що розпочався за іншими правилами до набрання чинності 
Законом № 3511-IX.
80.           Отже, після набрання чинності 30 грудня 2023 року Законом № 3511-IX за змістом частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір на посаду судді місцевого суду (далі - добір на посаду судді) здійснюється в порядку, визначеному цим Законом: поетапно - починається з оголошення добору на посаду судді та завершується зарахуванням кандидатів на посаду судді до резерву на зайняття вакантних посад суддів.
81.           Згідно із частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.
82.           Частиною першою статті 79-2 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.
83.           За частинами першою та другою статті 79-5 Закону № 1402-VIII після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
За результатами співбесіди ВККС ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
84.           Відповідно до статті 36 Закону № 1798-VIII, яка регламентує порядок розгляду ВРП рекомендації ВККС, призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП (частина перша).
ВРП ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді (частина друга).
За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд ВРП (частина третя).
На засіданні ВРП кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена ВРП, який визначений доповідачем у цій справі (частина четверта).
Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності (частина п`ята).
85.           Згідно із частинами першою - третьою статті 37 Закону № 1798-VIII рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП.
Засідання ВРП у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів ВРП.
Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.
86.           Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду (абзац перший частини четвертої статті 37 Закону № 1798-VIII).
87.           Згідно з пунктом 1 частини першої статті 79-6 Закону № 1402-VIII ВРП відповідно до внесеної ВККС рекомендації на своєму засіданні розглядає питання про призначення кандидата на посаду судді та в разі ухвалення позитивного рішення вносить подання Президентові України про призначення судді на посаду.
88.           Відповідно до частини другої статті 79-6 Закону № 1402-VIII ВРП відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:
1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;
2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.
89.           У разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, відмови у переведенні судді до іншого суду за результатами конкурсу ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржене до Верховного Суду в порядку, встановленому процесуальним законом (частина четверта статті 79-6 Закону № 1402-VIII).
90.           Згідно із частиною п`ятою статті 79-6 Закону № 1402-VIII рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, про відмову у переведенні судді до іншого суду за результатами конкурсу може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, підстави відмови у переведенні судді до іншого суду за результатами конкурсу або не містить мотивів, з яких ВРП дійшла відповідного висновку.
91.           Відповідно до статті 18 Закону № 1798-VIII ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
92.           За змістом частини першої статті 5, частини другої статті 30 
Закону № 1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів ВРП.
93.           Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи (витягом з протоколу засідання ВРП від 21 листопада 2024 року № 100 та копією спірного рішення), спірне рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма її 16 членами, які брали участь у його ухваленні. Позивачка була належним чином повідомлена про засідання ВРП, розгляд рекомендації ВККС відбувся за її участю та з урахуванням її пояснень. Учасники справи ці обставини не ставляться під сумнів. З огляду на викладене підстав для скасування спірного рішення, визначених пунктами 1 та 2 частини п`ятої статті 79-6 Закону № 1402-VIIІ, немає. 
94.           Оцінюючи спірне рішення в аспекті його відповідності пункту 3 частини п`ятої статті 79-6 Закону № 1402-VIIІ, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
95.           За змістом частини другої статті 79-6 Закону № 1402-VIII ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням; 2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
96.           До того ж за змістом частини четвертої статті 37 Закону № 1798-VIII Рада може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо: 1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС; 2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.
97.           Отже, сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, повинен основуватися на обґрунтованих відомостях, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, за умови, якщо такі відомості не були предметом розгляду ВККС або остання не дала їм належної оцінки в межах процедури кваліфікаційного оцінювання відповідного кандидата.
98.           Велика Палата Верховного Суду (як і в інших справах з такими самими предметом і підставами позову) підтверджує, що ВРП може заново оцінити кандидата на посаду судді та дійти іншого висновку, ніж ВККС. Хоча рекомендація Комісії спирається винятково на об`єктивні критерії, ВРП може не погодитися з нею (Комісією) з підстав, передбачених законом.
99.           Запровадження підстав, за яких ВРП може не погодитися з рекомендацією ВККС і навести свої причини відмови внести Президентові України подання про призначення на посаду судді, має на меті запобігти чи стати пересторогою для ухвалення ВРП свавільних рішень.
100.       У цьому контексті варто зауважити, що ані Закон № 1402-VIII, ані 
Закон№ 1798-VIIIне встановлюють, які саме підстави можуть бути використані для відмови внести подання про призначення на посаду судді. Водночас частина друга статті 79-6 Закону № 1402-VIII встановлює умови, за яких ВРП може не погодитися з рекомендацією ВККС.
101.       У контексті аргументів апеляційної скарги Велика Палата Верховний Суду вважає за необхідне застосувати практику ЄСПЛ щодо питання здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень.
102.       Так, ЄСПЛ висловив правову позицію, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна Пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, у справі «Путтер проти Болгарії» від 2 грудня 2010 року).
103.       У цьому аспекті слід також зазначити, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема в Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
104.       Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВРП щодо здійснення розгляду рекомендації ВККС не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду ВРП цього питання, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, має бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про призначення яких на посаду судді розглядалося ВРП, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
105.       З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що вмотивованість рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді.
106.       Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі № 1798-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження (див. постанови від 16 вересня 2021 року у справі № 9901/395/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 9901/230/19).
107.       Визначальним критерієм правомірності рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду в аспекті його відповідності пункту 3 частини п`ятої статті 79-6 Закону № 1402-VIIІ є встановлення ВРП обставин, які стали підставою для відмови у внесенні Президентові України такого подання, та мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
108.       Отже, у процедурі розгляду ВРП рекомендації ВККС негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, а й мотиви, з яких ВРП дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, чи про порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
109.       Таким чином, в оцінці доводів апеляційної скарги та відзиву на неї Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне з`ясувати: чи існували в розумінні положень пункту 3 частини п`ятої статті 79-6 Закону № 1402-VIIІ обставини, які давали ВРП підстави для висновку не пропонувати Президентові України призначити позивачку на посаду судді; чи не були порушені права кандидатки на посаду судді з погляду мети і завдання ВРП з формування суддівського корпусу; чи обставини, які покладені в основу відмови внести подання Президентові України про призначення позивачки на посаду судді, були об`єктивно спроможними для такого рішення.
110.       У цьому аспекті варто зауважити, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
111.       Водночас чинне законодавство України не визначає змісту поняття доброчесності як вимоги до судді (кандидата на посаду судді) і показників (індикаторів) для оцінки ВККС відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
112.       Однак слід врахувати, що доброчесністю, як цей термін визначено в Сучасному словнику з етики, є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.
113.       У преамбулі Бангалорських принципів поведінки суддів ідеться про те, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, серед іншого з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.
Так, одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.
114.       Згідно зі статтею 58 Закону № 1402-VIII питання етики суддів визначаються Кодексом суддівської етики, що затверджується з`їздом суддів України за пропозицією Ради суддів України.
115.       Так, за статтями 1, 3 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.
116.       Рада суддів України в Коментарі до цього Кодексу зауважила, що численними є ситуації, коли та чи інша дія прямо не заборонена законом, але є ризик такого сприйняття, формування враження, яке підірвало б довіру до суду.
117.       У пункті 29 Висновку КРЄС зазначено, що судді повинні гідно поводити себе у своєму приватному житті.
118.       Щодо правил поведінки судді КРЄС вважає, що кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті (пункт 50 Висновку КРЄС).
119.       Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.
Постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов`язок прийняти низку обмежень, і хоч пересічному громадянину ці обов`язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.
120.       Парламентська асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165(1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
121.       Отже, посада судді покладає на нього додаткові обмеження та обов`язки, які водночас є етичними стандартами, що формують модель поведінки, яку суддя повинен ставити за мету і якої повинен дотримуватися. Зокрема, запорукою утвердження довіри до суду має бути законослухняна і добропорядна поведінка суддів у повсякденному житті.
122.       Хоч спірні правовідносини у цій справі склалися на етапі вирішення ВРП питання щодо схвалення поданої ВККС рекомендації про призначення позивачки на посаду судді, разом з тим Велика Палата Верховного Суду переконана, що особа, яка претендує зайняти цю посаду, має демонструвати високі стандарти поведінки - дотримуватися вимог законодавства та загальноприйнятих в українському суспільстві норм моралі як на етапі перебування в статусі кандидата, так і до набуття такого статусу, а їх порушення має враховуватись при оцінці доброчесності кандидата на посаду судді.
123.       Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
124.       Від професійних та моральних якостей суддів залежить рівень здійснення правосуддя в державі, а тому особисті й моральні чесноти кандидата на посаду судді поряд із професійними якостями є визначальними характеристиками під час вирішення питання про призначення його на посаду.
125.       За змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIIІ умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності законодавець пов`язує з наявністю / відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
126.       Підстава для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді з огляду на «негативний вплив на суспільну довіру до судової влади» передбачена у пункті 1 частини другої статті 79-6 Закону № 1402- VIII. Повноваження оцінювати ті чи інші діяння та характеристики кандидата на посаду судді як такі, що можуть зумовлювати зазначений негативний вплив, належить саме ВРП, члени якої ухвалюють рішення за їхнім внутрішнім переконанням, сформованим на підставі власної оцінки обставин, пов`язаних із відповідним кандидатом. А судовий контроль за реалізацією цього повноваження ВРП полягає у тому, щоб проконтролювати, чи не є висновки Ради довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими стосовно певних фактів.
127.       Щодо цього Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2021 року у справі № 9901/46/21 виснувала, що суд вправі перевірити аргументованість і вмотивованість висновків ВРП, однак не може підміняти цей орган. Повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та виключною компетенцією ВРП як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.
128.       Як можна зрозуміти зі змісту спірного рішення, під час перевірки відповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності Рада, окрім переданих ВККС разом з рекомендацією про призначення позивачки на посаду судді матеріалів, мала додаткові відомості та документи, яким Комісія не надавала оцінки. Проаналізувавши всі ці матеріали в їх сукупності з урахуванням пояснень позивачки, ВРП ухвалила спірне рішення, засумнівавшись у відповідності позивачки як кандидатки на посаду судді критерію доброчесності, з таких мотивів:
1) витрати ОСОБА_1 на придбання квартири у 2023 році не відповідають наявним у неї та членів її сім`ї майну та доходам, отриманим із законних джерел;
2) ОСОБА_1 порушила правила заповнення декларації щодо доходів чоловіка;
3) ОСОБА_1 поширила у 2014 році в соціальноорієнтованому ресурсі «Вконтакте» дописи, які свідчать про зневажливе ставлення та висміювання важливих символів та цінностей, що лежать в основі української державності.
129.       Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими ці висновки ВРП з огляду на таке. 
130.       Матеріалами справи підтверджено, що Рада з метою вирішення питання про можливість внесення Президентові України подання про призначення позивачки на посаду судді отримала, а відтак і використала, додаткові матеріали. Рада довела до відома позивачки обставини, встановлені за цими матеріалами, які викликали сумніви в її відповідності вимогам доброчесності та професійної етики. 
131.       Дочекавшись письмових пояснень позивачки, а також отримавши від неї відповіді на уточнюючі запитання під час засідання, Рада ухвалила відповідне рішення, у якому виклала аргументи щодо підстав і мотивів відмови внести Президентові України кандидатуру позивачки для призначення на посаду судді.
132.       Так, щодо невідповідності витрат ОСОБА_1 на придбання квартири у 2023 році наявному у неї та членів її сім`ї майну та отриманим із законних джерел доходам Рада в спірному рішенні цілком слушно зазначила, що враховуючи доходи і витрати позивачки їй не вистачало для придбання квартири близько 586 000 грн, що не заперечують учасники справи. 
Рада врахувала пояснення позивачки про те, що для придбання квартири вона позичила у своєї матері ( ОСОБА_3 ) 149 000 грн, а її чоловік позичив кошти різними сумами у своїх батьків, брата і декількох близьких друзів. Ці пояснення позивачки ВРП оцінила критично, пославшись на те, що згідно з наданою ДПС України інформацією розмір доходів ОСОБА_3 , на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини породжує обґрунтовані сумніви в її спроможності надати позику в розмірі 149 000 грн і до того ж позивачка не надала доказів на підтвердження факту отримання такої позики, а під час засідання ВРП не змогла пояснити, у кого саме та у яких сумах її чоловік позичив решту коштів. 
Тож пояснення позивачки Рада оцінила як такі, що свідчать про відсутність належних підтверджень походження коштів, витрачених на оплату значної частини вартості квартири, а отже, викликають обґрунтовані сумніви щодо походження цих коштів, адже, маючи боргові зобов`язання щодо повернення коштів, особа має чітко знати, кому та в якому розмірі вона повинна їх повертати (обізнаність про майновий інтерес). Водночас у декларації за 2023 рік ОСОБА_1 не зазначила інформації щодо наявності в неї чи членів її сім`ї фінансових зобов`язань перед третіми особами, а також про факти отримання грошових коштів.
133.       Як установив суд першої інстанції і це не заперечують учасники справи, згідно з податковими деклараціями ОСОБА_3 її дохід становив: у 2019 році - 181 621 грн; у 2020 році - 81 092,2 грн; у 2021 році - 117 761,14 грн; у 2022 році - 87 473,33 грн; у 2023 році - 334 114,87 грн. 
134.       За наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи висновки ВРП у цій частині, помилкового констатував спроможність ОСОБА_3 надати дочці (позивачці) відповідну позику, оскільки врахував інформацію з податкової декларації про її доходи за весь 2023 рік, хоча квартиру позивачка придбала у січні 2023 року, натомість наведений вище розмір доходів ОСОБА_3 за попередні роки, як слушно зазначила ВРП в оспорюваному рішенні та в апеляційній скарзі, на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, породжує обґрунтовані сумніви в її спроможності надати таку позику.
135.       Велика Палата Верховного Суду також погоджується з доводами ВРП в апеляційній скарзі щодо помилковості висновку суду першої інстанції про те, що вона не врахувала факту надання ОСОБА_3 позики позивачці в безготівковій формі згідно з квитанцією від 16 січня 2023 року № P24A725993231D78898 на суму 3000 доларів США, оскільки цей доказ позивачка не додала до своїх письмових пояснень, які надала на пропозицію доповідача, і не покликалася на нього під час засідання ВРП, а отже, ВРП не могла його враховувати.
136.       Так само у письмових поясненнях та під час засідання ВРП позивачка не зазначала, що розмір позик, які її чоловік отримав від своїх близьких родичів та друзів для придбання квартири, дозволяв усну форму договору та не перевищував порогу декларування, відповідно Рада не могла оцінити ці обставини, про які позивачка зазначила лише в суді, водночас позивачка не надала ні ВРП, ні суду доказів того, що її чоловік отримав певні кошти у своїх батьків, брата і близьких друзів.
137.       З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду не вважає, що наведені ВРП мотиви прийняття оспорюваного рішення в цій частині є нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.
138.       Стосовно ж порушення ОСОБА_1 правил заповнення декларації щодо доходів чоловіка Велика Палата Верховного Суду враховує, що такого висновку ВРП дійшла, встановивши, що у деклараціях за 2016-2023 роки позивачка не навела ніякої інформації про доходи її чоловіка. Поряд із цим ВРП підкреслила, що ОСОБА_1 не скористалась можливістю вказати у декларації, що член сім`ї не надав їй такої інформації, а зовсім не вказувала інформації про доходи, що за умов правильного заповнення декларації свідчить про повну відсутність доходів.
139.       Дослідженням матеріалів справи встановлено і не заперечується учасниками справи, що позивачка під час співбесід у ВККС та ВРП пояснювала, що вона не декларувала доходи свого чоловіка, оскільки не була впевнена, що він повідомить їй правдиві відомості. 
140.       За доводами позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу відповідача, позивачка не заперечує обставин, оцінку яких ВРП поклала в основу спірного рішення в цій частині, але висловлює незгоду із самою оцінкою ВРП таких обставин. 
141.       Стосовно цього варто зазначити, що за правилами частини першої статті 46 Закону № 1700-VII в декларації зазначаються відомості, зокрема, про отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї.
142.       Велика Палата Верховного Суду також враховує, що під час заповнення декларації можуть виникати ситуації, за яких суб`єкт декларування не зазначає певні відомості. Так, приміром, згідно з пунктом 7 розділу ІІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 8 листопада 2023 року № 252/23, у разі відмови члена сім`ї суб`єкта декларування надати 
будь-які відомості чи їх частину для заповнення декларації суб`єкт декларування зобов`язаний зазначити про це в декларації, обравши позначку «Член сім`ї не надав інформацію» та відобразивши в ній всю відому йому інформацію про такого члена сім`ї та об`єкти декларування, які належать йому на будь-якому праві.
143.       У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним нагадати свій висновок, викладений у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 990/225/24, у якому зазначено, що з огляду на вимогу доброчесності від особи, яка прагне зайняти посаду судді, очікується уважність щодо розкриття інформації про себе під час участі у відповідному конкурсі, а також чітка, логічна та послідовна позиція в дотриманні правових норм при заповненні документів, які передбачені процедурою конкурсу. 
144.       З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивачка дотрималася правил декларування, оскільки в деклараціях, які вона подавала і які стали предметом оцінки ВРП, вона не скористалася можливістю проставити позначки щодо доходів члена сім`ї (чоловіка) «Член сім`ї не надав інформацію», а зовсім не вказала інформації про його доходи.
145.       Оцінюючи висновки ВРП у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що обставини стосовно недекларування ОСОБА_1 доходів її чоловіка були оцінені ВККС, а мотивів, які б указували на неповноту такої оцінки спірне рішення ВРП не містить.
146.       Дійсно ВРП за результатами розгляду рекомендації Комісії щодо призначення позивачки на посаду судді Самбірського районного суду Львівської області не встановила порушення Комісією визначеного законом порядку такого призначення, але з урахуванням відомостей про доходи кандидатки та членів її сім`ї, які отримала від ДПС України, додатково дослідила вказані факти і дійшла висновку, що ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 .
147.       У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду нагадує свій висновок, висловлений у постанові від 16 вересня 2021 року у справі № 9901/395/20, згідно з яким навіть якщо певні відомості були предметом розгляду ВККС і вона, незважаючи на це, рекомендувала позивача для призначення на посаду судді, то розгляд таких відомостей та їхня оцінка Комісією в розумінні пункту 2 абзацу другого частини четвертої статті 37 Закону № 1798-VIII не позбавляє ВРП можливості ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді, якщо ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.
148.       З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що пояснення позивачки про причини недекларування доходів її чоловіка та спосіб недекларування свідчить про її недостатню сумлінність та неготовність докладати достатніх зусиль для того, щоб виконувати обов`язок судді бути поінформованим щодо майнового стану членів своєї сім`ї, адже вона повинна була розуміти зміст належно оприлюднених і доступних для ознайомлення правових норм, які регламентують відносини у сфері запобігання корупції, а також не могла не усвідомлювати наслідків, пов`язаних з їх порушенням (недотриманням), у тому числі й тих, які можуть настати в межах проведення конкурсної процедури, у якій вона виявила свідоме та добровільне бажання взяти участь. 
149.       Що ж до поширення ОСОБА_1 у 2014 році у соціально-орієнтованому ресурсі «Вконтакте» дописів, які ВРП оцінила як такі, що свідчать про зневажливе ставлення ОСОБА_1 та висміювання важливих символів та цінностей, що лежать в основі української державності, а отже, її невідповідність стандартам, яким має відповідати особа, яка в майбутньому має здійснювати правосуддя іменем України на підставі Конституції та законів України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що позивачка в письмових поясненнях, які надала на пропозицію доповідача, та під час засідання ВРП не заперечувала факту користування в минулому соціальною мережею «Вконтакте» і не спростувала факту поширення цих публікацій. Натомість позивачка лише зазначила, що не пригадує про їх розміщення і припускала можливість стороннього доступу до її сторінки у соціальноорієнтованому ресурсі «Вконтакте».  
150.       Велика Палата Верховного Суду вважає, що такі пояснення позивачки давали ВРП підстави для висновку про її невідповідність критерію доброчесності, оскільки вона, однозначно не заперечуючи факт розміщення зазначених публікацій, вочевидь визнавала, що справді могла їх розмістити. 
151.       Як цілком слушно підкреслила ВРП в оспорюваному рішенні, для оцінки обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, достатньо конкретної інформації, яка з урахуванням наданих кандидатом пояснень та аргументів (які не сприймаються як переконливі) не спростовує переконань (сприйняття) ВРП щодо достатньої відповідності кандидата на посаду судді цим критеріям.
152.       Наведені обставини, пов`язані з кандидаткою на посаду судді ОСОБА_1 , в їх сукупності Рада оцінила як такі, що переконливо доводять наявність обґрунтованого сумніву щодо її відповідності критеріям доброчесності, зокрема майнової доброчесності, професійної етики, та наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
153.       У свої постановах з подібним предметом спору Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в аспекті наведеного нормативного регулювання ВРП відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких об`єктивно спроможних підстав для відмови внести Президентові України подання призначити кандидата на посаду судді. Керуючись власною оцінкою цих підстав, Рада вправі засумніватися у відповідності судді чи кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення подання про призначення на посаду судді.
154.       У цій справі ВРП склала і вмотивувала свій висновок про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення позивачки на посаду судді на підставі власної оцінки інформації про неї та її морально-етичних якостей, які були встановлені до ухвалення відповідного рішення, у межах наданих їй законом повноважень і під дією (тягарем) відповідальності за формування суддівського корпусу.
155.       Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав стверджувати, що висновки відповідача в оспорюваному рішенні є свавільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів, а отже, такі висновки відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, тому не є протиправними.
156.       Підсумовуючи викладене, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених відповідачем у його апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, однак дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
157.       Таким чином, проаналізовані вище ключові доводи апеляційної скарги ВРП щодо незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження і вони є достатніми для скасування цього рішення й ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову.
158.       Інші доводи апеляційної скарги не потребують детальної аргументації стосовно їхньої слушності чи безпідставності, оскільки на тлі викладених вище у цій постанові висновків щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги їх детальний аналіз не є доцільним.
159.       Велика Палата Верховного Суду також вважає, що заперечення представника позивачки не містять підстав для відмови в задоволенні апеляційної скарги ВРП, позаяк вони не спростовують висновків цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
160.       Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
161.       Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
162.       Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задовольнити.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/410/24 скасувати та ухвалити нове рішення.
3. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	 	Н. В. Шевцова	
Судді: 	О. О. Банасько	 	М. В. Мазур	
 	О. В. Білоконь	 	С. Ю. Мартєв	
 	О. Л. Булейко	 	С. О. Погрібний	
 	І. А. Воробйова	 	Н. С. Стефанів	
 	О. А. Губська	 	Т. Г. Стрелець	
 	А. А. Ємець	 	І. В. Ткач	
 	В. В. Король	 	В. Ю. Уркевич	
 	О. В. Кривенда