Дата документу 26.11.2025 Справа № 335/2240/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/2240/25                                        Головуючий у 1 інстанції Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/2027/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2025 року АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за Кредитним договором 29669/2020 від 29.01.2020 в розмірі 588 320,96 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на таке.
29.01.2020 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 29669/2020, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 569206,63 грн. строком до 28.01.2027, а відповідач зобов`язався повернути суму кредиту в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, а також сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 13,99%, шляхом внесення щомісячного платежу в розмірі 11235,00 грн. Кредит був наданий для придбання автомобіля марки TOYOTA, модель CAMRY, рік випуску 2019, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494, колір чорний.
Крім того, 29.01.2020 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки № 29669/2020/2, за умовами якого ОСОБА_3 , як поручитель, зобов`язалась в повному обсязі та солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором № 29669/2020 (в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів і комісій за користування кредитом, неустойки).
Також 17.03.2020 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. (реєстровий номер 148), за умовами якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором № 29669/2020 від 29.01.2020 передав позивачу у заставу автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY, рік випуску 2019, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494, колір чорний, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позивач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав повністю, надавши ОСОБА_1 обумовлену ним суму кредитних коштів.
Однак ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти, своїх зобов`язань по поверненню кредиту за кредитним договором належним чином не виконує.
У зв`язку із порушенням зобов`язань по кредитному договору кредитор звернувся до приватного нотаріуса ЛМНО Моргуна О.С., за вчиненням виконавчого напису на підставі договору застави. ( нотаріально завірений договір). 19.01.2024 року приватним нотаріусом ЛМНО Моргун О.С., вчинив виконавчий напис на договорі застави.
АТ «КРЕДОБАНК» пред`явив виконавчий напис нотаріуса приватному виконавцю виконавчого округу Запорізької області Хохлову Кирилу Костянтинович.
21.03.2024 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74509316.
Однак станом на час звернення позивача до суду заборгованість за вказаним кредитним договором не погашена.
Станом на 04.02.2025 розмір цієї заборгованості становить 588320,96 грн., в тому числі 479750,83 грн. основної суми кредиту та 108570,13 грн. процентів за користування кредитом.
Відтак, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Просили стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за Кредитним договором № 29669/2020 від 29.01.2020 станом на 04.02.2025 у розмірі 588 320,96 грн. в тому числі 479750,83 грн. основної суми кредиту та 108570,13 грн. процентів за користування кредитом та судові витрати.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» (заборгованість за Кредитним договором № 29669/2020 від 29.01.2020 станом на 04.02.2025 у розмірі 588320,96 грн. (п`ятсот вісімдесят вісім тисяч триста двадцять гривень 96 коп.), в тому числі 479750,83 грн. основної суми кредиту та 108570,13 грн. процентів за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» витрати по сплаті судового збору в рівних частках, по 4412,50 грн. з кожного.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що порука за договором є припиненою та позивачем безпідставно здійснено нарахування відсотків за користування кредитом.
10 листопада 2025 року від представника АТ «Кредобанк» - Пех М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не надали доказів належного виконання умов Кредитного договору, не надали доказів в обґрунтування заперечень щодо правильності розрахунку заборгованості, на який посилався позивач.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.01.2020 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 29669/2020 (надалі – Кредитний договір).
Умовами вказаного Кредитного договору було передбачено, що:
банк видає позичальнику кредит в сумі 596206,63 грн. на строк до 28.01.2027 для здійснення часткової оплати за Договором купівлі-продажу транспортного засобу марки TOYOTA, модель CAMRY, рік випуску 2019, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494, колір чорний, укладеного між позичальником та ТОВ «Восток Автомир», а також для оплати страхового платежу в сумі 79705,22 грн., шляхом перерахунку цих коштів на рахунки продавця та страховика ПАТ СК «Універсальна» відповідно (п. п. 21, 2.2, 2.7);
за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка, яка на момент укладення договору становить 13,99% річних, а починаючи з другого та всіх наступних періодів (місяців) проценти сплачуються відповідно до встановленого для цих періодів значення змінюваної процентної ставки, яка визначається шляхом збільшення базової процентної ставки на 4,9% (п. п. 3.2, 3.3, 3.5);
повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами протягом всього строку кредитування відповідно до Графіку погашення заборгованості, зазначеному у Додатку № 1 до договору (п. 4.1.1);
розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 11235,00 грн. і складається з погашення частини кредиту та відповідної суми нарахованих процентів;
у випадку прострочення сплати процентів, комісій, інших платежів та (або) повернення кредиту щонайменше на один календарний місяць у банку виникає право вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших платежів за договором, про що банк письмово повідомляє позичальника (п. 4.7);
позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні, протягом тридцяти календарних днів із дня отримання такого повідомлення; якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до оплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 4.8).
Також 29.01.2020 між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір поруки, умовами якого було передбачено, що:
ОСОБА_3 , як поручитель, зобов`язується відповідати перед позивачем, як кредитором, за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, неустойки) за Кредитним договором № 29669/2020 (п. 1.1);
у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором банк письмово повідомляє поручителя про це із зазначенням суми заборгованості (п. 2.1);
поручитель зобов`язаний сплатити банку заборгованість протягом семи календарних днів з моменту невиконання боржником за Кредитним договором (п. 2.2);
поручитель та боржник несуть солідарно відповідальність перед банком, як кредитором (п. 2.6).
Крім того, 17.03.2020 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. (реєстровий номер 148), за умовами якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором № 29669/2020 від 29.01.2020 передав позивачу у заставу автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY, рік випуску 2019, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494, колір чорний, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором щодо надання кредитних коштів виконав, що підтверджується копіями меморіальних ордерів № 5158771 від 29.01.2020 на суму 79705,22 грн. і 5159015 від 29.01.2020 на суму 516501,41 грн.
Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання відносно повернення кредитних коштів та сплати процентів і інших платежів по даному Кредитному договору, що підтверджується виписками з кредитного рахунку.
18.07.2023 позивач в порядку п. 4.7 Кредитного договору надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимогу (вих. № 85-11881279/23) про дострокове повернення кредиту та процентів на загальну суму 588836,12 грн. Вказана вимога була надіслана цінним листом з описом вкладення на узгоджену сторонами адресу проживання відповідача, що підтверджується відповідним описом вкладення та реєстром поштових рекомендованих відправлень.
Доказів виконання відповідачем ОСОБА_1 вказаної вимоги матеріали справи не містять.
06.09.2023 позивач в порядку п. 4.7 Кредитного договору та п. 2.2 Договору поруки надіслав відповідачу ОСОБА_3 вимогу (вих. № 85-11881279/23/2) про дострокове повернення кредиту та процентів на загальну суму 588836,12 грн. Вказана вимога була надіслана цінним листом з описом вкладення на узгоджену сторонами адресу проживання відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним описом вкладення та реєстром поштових рекомендованих відправлень.
Доказів виконання відповідачем ОСОБА_3 вказаної вимоги матеріали справи не містять.
Крім того, у зв`язку із порушенням зобов`язань по Кредитному договору позивач звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Моргуна О.С., за вчиненням виконавчого напису на підставі Договору застави від 17.03.2020.
19.01.2024 року приватний нотаріус Моргун О.С., вчинив такий виконавчий напис.
Позивач пред`явив виконавчий напис нотаріуса приватному виконавцю виконавчого округу Запорізької області Хохлов Кирило Костянтинович.
21.03.2024 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74509316, однак відповідачі заборгованість не погасили. Також заборгованість залишається непогашеною й за рахунок вартості заставного майна. За повідомленням позивача, на підтвердження чого ним також надані відомості з реєстру транспортних засобів, відповідач ОСОБА_1 здійснив заміну номерних знаків на заставному автомобілі без згоди кредитора, що є грубим порушенням кредитного договору та договору застави адже такі дії мають погоджуватись із кредитором і після зміни номерних знаків в обов`язковому порядку мають бути внесені зміни до договору застави.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 04.02.2025 заборгованість відповідача перед позивачем за цим Кредитним договором становить 588320,96 грн., в тому числі 479750,83 грн. основної суми кредиту та 108570,13 грн. процентів за користування кредитом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за Кредитним договором щодо надання кредитних коштів виконав, що підтверджується копіями меморіальних ордерів № 5158771 від 29.01.2020 на суму 79705,22 грн. і 5159015 від 29.01.2020 на суму 516501,41 грн.
Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання відносно повернення кредитних коштів та сплати процентів і інших платежів по даному Кредитному договору, що підтверджується виписками з кредитного рахунку.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік» від 05.10.2017 № 2164-VIII первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Як випливає із змісту ст. 9 вказаного закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
За визначенням Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, що затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи – документи, створені у письмовій або електронній формі,  які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Виписка по рахунку клієнта  є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта так як є тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність. А тому, може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 30.11.2022 № 214/6975/15-ц; від 25.11.2022 № 1512/2-214/11; від 21.09.2022 № 381/1647/21; від 01.08.2022 № 369/11694/15-ц; від 06.07.2022 № 128/2269/20; від 01.06.2022 № 172/35/16-ц; від 31.05.2022 № 194/329/15-ц; від 25.05.2022 № 219/7527/16; від 25.05.2022 № 645/59/16-ц; від 20.05.2022 № 336/4796/18; від 09.02.2022 № 161/5648/20; від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц.
Отже, банківська виписка про рух грошових коштів по рахунку є первинним документом, адже вона містить інформацію про рух грошових коштів, який відбувся, а тому вказаний доказ є належним і допустимим.
18.07.2023 позивач в порядку п. 4.7 Кредитного договору надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимогу (вих. № 85-11881279/23) про дострокове повернення кредиту та процентів на загальну суму 588836,12 грн. Вказана вимога була надіслана цінним листом з описом вкладення на узгоджену сторонами адресу проживання відповідача, що підтверджується відповідним описом вкладення та реєстром поштових рекомендованих відправлень.
Доказів виконання відповідачем ОСОБА_1 вказаної вимоги матеріали справи не містять. 
Апеляційна скарга також не містить доводів, що можуть спростувати невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань. 
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем.
Щодо доводів апеляційної скарги про припинення поруки колегія суддів зазначає наступне.
29.01.2020 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки № 29669/2020/2, за умовами якого ОСОБА_3 , як поручитель, зобов`язалась в повному обсязі та солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором № 29669/2020 (в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів і комісій за користування кредитом, неустойки). 
ОСОБА_3 , як поручитель, зобов`язується відповідати перед позивачем, як кредитором, за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, неустойки) за Кредитним договором № 29669/2020 (п. 1.1); у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором банк письмово повідомляє поручителя про це із зазначенням суми заборгованості (п. 2.1); поручитель зобов`язаний сплатити банку заборгованість протягом семи календарних днів з моменту невиконання боржником за Кредитним договором (п. 2.2); поручитель та боржник несуть солідарно відповідальність перед банком, як кредитором (п. 2.6).
Відповдіно до п. 2.7 поручитель надає свою згоду у разі збільшення суми кредиту та/або продовження строку повернення кредиту та/або запровадження нових умов застосування (встановленння, зміна) змінюваної процентної ставки по кредитному договору в бік збільшення шляхом, надання Кредитору окремої птсьмової згоди на це або укладання між Кредитром та Поручителем окремого додаткового договору до цього Договору, або проставлення відповідному договорі , яким вносятсь зміни в Кредитному договорі свого підпису.
Відповідно до п.4.8 вказано що у випадку внесення без згоди поручителя до Кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобовязань за Кредитним договром обсяг його відповідачльності не збільшується. 
У цьому випадку Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1. на момент укладення договору поруки або останніх погоджених ним змін до кредитного договору.
Правовідносини поруки регулюються Цивільним кодексом України та ст. 554 якого, зокрема, передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). 
Згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. 
У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. 
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. 
В постанові від 01.06.2021 № 910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). 
Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. 
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 при відступленні від правового висновку в подібних правовідносинах (справи № 910/12419/18, № 910/13940/18), умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі. Суд погоджується з доводами співвідповідача, що згода поручителя на збільшення обсягу відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання через те, що голова господарства є поручителем та відсутність з його боку заперечень про це не може розглядатися як надання згоди. Зокрема, за загальним правилом, установленим ч. 1 статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 559 ЦК України, яка регулює поруку, не містить обумовлень про можливість встановлення поруки на майбутнє. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2- 588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) вказано, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. 
Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них. 
У справі, яка переглядається, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів, що підтвердили факт збільшення відповідальності поручителя, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги про припинення поруки.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування відсотків по кредиту, з огляду на наступне.
У пункті 18 перехідних положень ЦК України вказано що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Відповідно до положень ЦК України відповідальність за прострочення кредиту це неустойка (штраф, пеня) – тобто боржник зобов`язаний оплачувати тіло та відсотки по кредиту у встановлені строки згідно умов договору а кредитор в свою чергу в період дії воєнного стану не нараховує неустойку (відповідальність за прострочення зобов`язань) (пеня, штраф). 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач дотримався вимог закону і в період війни позичальнику не нараховано неустойку (пеню, штраф) що підтверджується наданим розрахунком заборгованості що знаходиться в матеріалах справи. 
Однак, вищезазначена норма закону не звільняє позичальника від зобов`язань щодо сплати тіла та відсотків у відповідності до умов кредитного договору. 
Боржник не здійснював оплати ні тіла кредиту, ні відсотків за користування.
Конституційний Суд України у справі за конституційною скаргою Акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України у рішенні від 22.06.2022 № 3-188/2020(455/20) вказав, що проценти за користування кредитом - це певна грошова сума, яку позичальник має сплатити кредитодавцеві за умовами кредитного договору, а кредитодавець відповідно має право вимагати сплати йому такої суми грошових коштів (процентів). Це право вимоги на отримання процентів за користування кредитом належить до майнових прав і підлягає вираженню в грошовому еквіваленті (абзац сьомий підпункту 6.2 пункту 6 мотивувальної частини рішення). 
Крім того, Конституційний Суд України у абзаці п`ятому пункту 7 рішення також зробив висновок, що проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику/кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики/кредиту. 
До зобов`язання за кредитним договором, зокрема, відноситься і зобов`язання зі сплати процентів, що прямо слідує з положень частини першої статті 1048, частини першої статті 1054 та статті 10561 ЦК України. 
Проценти за користування кредитом є зобов`язанням за кредитним договором та є складовим елементом плати за наданий кредит, що разом із тілом кредиту становлять загальну суму боргу і охоплюються поняттям "основна сума заборгованості із зобов`язань за кредитом" (Правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 17 лютого 2023 року у справі № 910/23042/16[1]). 
Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішеннями суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга представника представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: