Справа №:755/12408/25
Провадження №: 2/755/2848/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.
при секретарі -   Церна В.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує право позивача на повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації, інформацію, поширену відповідачем у соціальній мережі Facebook та Instagram на її персональній сторінці: «Друзья, сейчас расскажу немного о своей жизни, сейчас очень сложный период. Многие знают что происходит, кто-то больше, кто-то меньше…суть, это ад в котором я жила 9 лет и делала вид красивой картинки. 9 лет я терпела побои, шантаж, манипуляции, запреты…Все началось еще будучи беременной, ему было все равно, и без причинно еще тогда первый раз меня ударил. Тогда я попала в больницу и он мне угрожал что если я обращусь в полицию, я потеряю ребенка. Потом постоянные угрозы, шантаж и снова побои регулярно, многие видели меня в этом состоянии, да ребята это был не шкаф, не стена, а существо под названием ОСОБА_1 , а ему все сходило с рук, за ним стоит его папа который во всем всегда его поддерживает, наша полиция равна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом….Я боялась кому-то рассказать, но всему приходит предел! И под его снова таки сильным давлением, я оформила на него опекунство ребенка-инвалида, потому что если я не дам ему этот документ, то он меня убьет. Дочка дико боится. И это очень кратко, надеюсь, многим откроются глаза на этого человека, только сейчас я смогла рассказать, все публично, потому что он угрожает мне что прийдет с кем-то убить меня, но я больше не буду бояться.» та зобов`язати спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом десяти днів з моменту набрання рішенням законної сили, на своїй сторінці у Facebook та Instagram інформації з викладенням копії вступної та резолютивної частини рішення, не допускаючи при цьому власних коментарів та заборонити видалення зі сторінки вступної та резолютивної частини рішення суду, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.
На обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 на своїй сторінці в соціальних мережах Facebook та Instagram необмеженому колу осіб повідомила інформацію, яка не відповідає дійсності, є недостовірною та стосується репутації позивача, а саме такого змісту: «Друзья, сейчас расскажу немного о своей жизни, сейчас очень сложный период. Многие знают что происходит, кто-то больше, кто-то меньше…суть, это ад в котором я жила 9 лет и делала вид красивой картинки. 9 лет я терпела побои, шантаж, манипуляции, запреты…Все началось еще будучи беременной, ему было все равно, и без причинно еще тогда первый раз меня ударил. Тогда я попала в больницу и он мне угрожал что если я обращусь в полицию, я потеряю ребенка. Потом постоянные угрозы, шантаж и снова побои регулярно, многие видели меня в этом состоянии, да ребята это был не шкаф, не стена, а существо под названием ОСОБА_1 , а ему все сходило с рук, за ним стоит его папа который во всем всегда его поддерживает, наша полиция равна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом….Я боялась кому-то рассказать, но всему приходит предел! И под его снова таки сильным давлением, я оформила на него опекунство ребенка-инвалида, потому что если я не дам ему этот документ, то он меня убьет. Дочка дико боится. И это очень кратко, надеюсь, многим откроются глаза на этого человека, только сейчас я смогла рассказать, все публично, потому что он угрожает мне что прийдет с кем-то убить меня, но я больше не буду бояться.» Така публікація є загальнодоступною для всіх користувачів інтернету. Станом на дату звернення до суду в соціальній мережі Facebook публікація має понад 2 000 переглядів 43 особи відреагувало на неї, 23 прокоментувало. В соціальній мережі Instagram
47 відреагувало на публікацію, 33 особи прокоментувало та здійснено 29 поширень публікації. Відповідач умисно поширили про позивача негативну та недостовірну інформацію з метою приниження його честі, гідності та ділової репутації, підриву довіри до нього. Інформацію намагається розповсюдити значній аудиторії, необізнаній щодо суті та реальних обставин, осіб, які будуть мати хибне враження про особу позивача. Поширена позивачем інформація не може вважатися оціночними судженнями, вжита у формі твердження та не є критикою позивача, має обвинувальний нахил і сприймається як звинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень.
Наклеп на ОСОБА_1 щодо вчинення ним дій, які він насправді не вчиняв, принижує його та викликає негативну соціальну оцінку. Дії відповідача направлені на погіршення ставлення оточуючих до особи позивача та завдають йому психологічних страждань.
Належним відповідачем в частині вимог про спростування вказаної інформації є ОСОБА_2 , оскільки інформація поширена нею на її особистих сторінках в соціальних мережах. Такі публікації стосуються безпосередньо позивача оскільки у їх тексті міститься пряма вказівка на особу.
Поширення відповідачем недостовірної інформації принижує та паплюжить честь та гідність позивача, який є батьком неповнолітньої дитини, що перебуває на його утриманні. Внаслідок поширення такої інформації, у позивача погіршилися відносини з вчителями, керівництвом та колегами на роботі, сусідами. Позивач повинен виправдовуватися та заперечувати факти, які не мали місця. Своїми публікаціями відповідач створила викривлене уявлення громадян стосовно позивача, що спричиняє бурхливу реакцію на його особу в громадських місцях, обуреним коментарям на його сторінці, нецензурним та безпідставним виразам в його адресу. З часом негативне ставлення до позивача тільки посилюється, що впливає на його емоційний та психологічний стан. Порушено звичайний спосіб життя позивача, ним докладаються додаткові зусилля задля відновлення нормального психо-емоційного стану за захисту своїх особистих прав, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.
З огляду на викладене позов просив задовольнити.
28 серпня 2025 року (вхід. від 29 вересня 2025 року № 50835) відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що позовні вимоги позивача не містять жодної конкретизації щодо того, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену у спірній публікації, слід визнати недостовірною або такою, що принижує його гідність, честь чи ділову репутацію та потребує спростування. Крім того, позивачем не надано доказів того, що поширена інформація є недостовірною, порушує його особисті немайнові права, завдала шкоди його немайновим благам чи створила перешкоди у здійсненні будь-якої діяльності. Отже, позивачем не доведено, що поширена інформація є недостовірною, а оціночні судження не підлягають спростуванню. Водночас, відповідач не погоджується з тим, що опублікована нею інформація є недостовірною, не відповідає дійсності та містить відомості про події та явища до яких саме позивач не має жодного відношення. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року по справі № 755/22355/24 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті
173-2 КУпАП, судом встановлено, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_2 . У порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, тощо. Опублікована відповідачем інформація ґрунтується на обставинах, підтверджених судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому не може вважатися недостовірною чи такою, що підлягає спростуванню чи порушує права позивача. Також відповідач неодноразово зверталася до правоохоронних органів у зв`язку із застосуванням до неї фізичного та психологічного насильства, зокрема, 10 травня 2025 року викликано працівників поліції та на місці виклику подано заяву та надано пояснення про один із випадків вчинення насильства. Крім того, у 2019 році відповідач була доставлена до КНП «КМКЛ ШМД» із забійною раною м`яких тканин лівої надбровної ділянки, внаслідок кидання чашки в голову. Факти вчинення домашнього насильства також підтверджується свідченнями свідків щодо неодноразових випадків агресивної поведінки позивача, його погроз та виганяння відповідача з дитиною з приміщення квартири, а також щодо фактів наявності тілесних ушкоджень у відповідача. Вказане свідчить про системність домашнього насильства з боку позивача та реальну небезпеку для відповідача та дитини. Таким чином, поширена відповідачем інформація є достовірною та відповідає фактичним обставинам життя. Вказані твердження не є вигадками чи наклепом. Підстави для визнання цієї інформації недостовірною та для її спростування відсутні. 
Висловлювання відповідача є її суб`єктивним баченням (оцінкою) обставин її життя, надано власну оцінку дій позивача. Висловлювання не мають характеру образ, є критичними по відношенню до причетної до них людини - позивача, та є вираженням погляду позивача та вказані події.
Допис відповідача є відображенням її особистих переживань, суб`єктивної оцінки та власних висновків щодо поведінки позивача, сформованих на основі багаторічного досвіду спільного проживання. Такі критичні висловлювання та судження не підлягають спростуванню, оскільки кожна особа має право на власну думку, а примушування доводити правдивість оціночних суджень є прямим порушенням цього права. Поширена позивачем інформація не може вважатися недостовірною, а позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Також відповідач зазначила, що Академічним тлумачним словником української мови визначено, що істотою є живий організм: людина, тварина. У мовному аспекті слово «существо» використовується як загальне позначення людини. Воно позбавлене негативного чи зневажливого сенсу, а є лексично нейтральним терміном, який лише фіксує належність особи до світу живих організмів, людського роду. Застосування у публікації формулювання «существо под названием…» є стилістично забарвленим прийомом мовлення, не виходить за межі допустимої критики, не принижує честь та гідність позивача, а лише є синонімом до слова людина. Водночас, захист честі та гідності можливий лише у випадку поширення негативної інформації або образливих висловлювань, які здатні сформулювати у суспільстві негативне уявлення про особу. Використання такого виразу не створює негативного впливу на честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Водночас, дії позивача були направлені на психологічний тиск на відповідача, зокрема, шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook на його особистій сторінці публікації з використанням нецензурних висловлювань та фотографій, зроблених при здійсненні відеоспостереження за відповідачем, із позначенням її профілю. Вказане було спрямовано на створення психологічного тиску та приниження честі та гідності відповідача. Однак, вказаний пост уже видалено.
Також заявлена позивачем до стягнення сума компенсації моральної шкоди є явно завищено та необґрунтованою. Підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, заявлення даної вимоги спрямовано на безпідставне збагачення. Позивачем не надано доказів та підтвердження того, що його звичний спосіб життя було порушено, що він зазнав моральних страждань та вживає заходів для відновлення нормального психо-емоційного стану.
З огляду на викладене у задоволенні позову просила відмовити.
09 вересня 2025 року (вхід. № 53118) до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Крикунова О.В., надійшла відповідь на відзив (у редакції від 02 вересня 2025 року). Відзив на позовну заяву вважає необґрунтованим, наведені позивачем аргументи не визнає.
Відповідач поширила недостовірну інформацію за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, безпідставно звинуватила ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення. Поширена інформація про регулярні побої, знущання, шантаж, погрози вбивством є недостовірною, не відповідає дійсності, ганьбить честь і гідність позивача та порушує його немайнові права. Інформацію поширено відповідачем саме у формі твердження, а не оціночного судження. Поширення інформації про події, які можна перевірити на їх достовірність не є оціночними судженнями, а є фактичним твердженням, а поширення такої інформації без дотримання «презумпції невинуватості» підлягає спростуванню.
Поширена відповідачем інформація є негативною, її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та моральних якостей. Така інформація складає враження про позивача, як про людини, яка вчиняє кримінальні правопорушення.
Тягар доведення достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення.
У даному випадку відповідач факт публікації інформації не заперечує. 
Відповідач , будучи достеменно обізнаною про те, що позивач не скоював неправомірні дії, своїми дописами у соціальній мережі щодо ОСОБА_1 про регулярні побої, знущання, шантаж, погрози вбивством, спричинила виникнення суспільного осуду таких дій, чим порушила особисті немайнові права позивача.
Таким чином, відповідач публічно звинуватила конкретну особу - ОСОБА_1 , у заподіянні регулярних побоїв, знущання, шантажів, погроз вбивством, тобто, у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину), відповідальність за яке передбачена Кримінальним Кодексом України, ця інформація подана, як установлений факт, не містить алегорії, сатири, гіпербол, не є припущенням чи критикою.
Отже, така інформація є недостовірною та подана у формі фактичного твердження та підлягає спростуванню відповідачем.
Позивач особисто звернувся до кожного із зазначених відповідачем свідків подій, але обидва свідки відмовилися від показів, які начебто надали відповідачу і стверджують, що підписали покази виключно під впливом маніпуляцій відповідача, відповідач ввела їх в оману, особисто свідки ніколи не бачили фактів вчинення насильства позивачем щодо відповідача.
Відповідач примусила свідків підписати неправдиві покази про обставини, яких ніколи не було.
Копії медичних довідок свідчать виключно про забійну травму, яка сталася у 2019 році, огляд черговим лікарем, причина травми записана зі слів відповідача.
Водночас, позивач не заперечує факт конфлікту та притягнення його відповідальності за вчинення домашнього насильства, що мало місце після того, як позивач довідався про позашлюбні відносини відповідача з іншою особою. На цій підставі між сторонами виник конфлікт, відповідач викликала поліцію, було складено протокол на позивача. Після вказаних подій відповідач залишила позивача та їх спільну дитину, змінила місце проживання, життям дитини не цікавиться, аліментів на дитину не сплачує.
Даний конфлікт не є доказом обставин, про які зазначила позивач у публікації в соціальних мережах.
Стосовно наданих відповідачем пояснень про вживання слова «Существо» у тексті спірної публікації позивач зазначив, що спростування окремих слів чи словосполучень, які мають самостійний негативний вплив на репутацію позивача, є необхідним і достатнім для відновлення порушених особистих немайнових прав. Саме ці слова чи фрази можуть бути сприйняті як самостійний факт або створити негативне враження про позивача у третіх осіб, навіть, якщо вони є частиною ширшого контексту. Саме окремі слова чи фрази можуть нести неправдиве твердження або створювати враження про негативні якості чи дії позивача, що завдає шкоди його репутації. Факт виривання з контексту окремих слів або фраз чи/або пояснення, яке намагається надати у своєму відзиві відповідач, не нівелюють їхнього впливу на репутацію позивача, оскільки вони самі по собі несуть негативне забарвлення. Наявність недостовірних слів або словосполучень у поширеній публікації вже є підставою для спростування, незалежно від їх розташування у тексті чи контексті.
У позивача є негативні зміни в емоційному стані, індивідуальності та поведінці: негативні емоційні переживання ураженої гідності й репутації, приниження й образи, підвищена емоційна чутливість щодо теми заподіяння шкоди її репутації, значна зосередженість на негативному впливові її репутаційних втрат на її професійну діяльність, які вже настали й потенційно настануть з огляду на існування публікації відповідача, що розміщена на її особистій сторінці. Інформація, яку виклала позивач, зосереджена на конфлікти з позивачем, факт наявності публікації не заперечується. Ці негативні переживання перешкоджають позивачеві в його активному комфортному соціальному функціонуванні, з огляду на наявність репутаційних втрат й перспективи їх подовження з огляду на відсутність видалення публікації. Факт наявності спірної публікації є для позивача психотравмувальною обставиною. Відповідач завдала позивачеві моральних страждань, які з урахуванням їх адресування до пріоритетних цінностей позивача та тривалість негативного впливу на суттєві сфери його соціального функціонування, є суттєвими та є психологічною підставою для встановлення судом факту заподіяння моральної шкоди позивачеві.
Після розміщення спірної публікації у позивача зіпсувалися стосунки із роботодавцем, позивача звільнили з роботи, підставою для розірвання трудового договору став негативний імідж позивача, створений у соціальних мережах публікаціями відповідача та негативні зміни в емоційному стані, пов`язані з реакцією знайомих та друзів. Втрата роботи створила для позивача додаткову моральну шкоду, оскільки він здійснює витрати на утримання дитини. Таким чином, стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн відповідатиме принципу справедливості та співрозмірності.
Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.
До матеріалів справи долучено Акт від 03 липня 2025 року огляду персональної сторінки ОСОБА_2 в соціальній мережі Facebook, складений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ,
 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які оглянули персональну сторінку ОСОБА_2 в соціальній мережі Facebook, виведену на екран монітора.
У акті зазначено, що під час огляду сторінки виявлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 на сторінці розміщений допис такого змісту: «Друзья, сейчас расскажу немного о своей жизни, сейчас очень сложный период. Многие знают, что происходит, кто-то больше, кто-то меньше...суть, это ад, в котором я жила 9 лет и делала вид красивой картинки. 9 лет я терпела побои, шантаж, манипуляции, запреты.... Все началось еще, будучи беременной, ему было все ровно, и без причинное еще тогда первый раз меня ударил. Тогда я попала в больницу, и он мне угрожал что если я обращусь в полицию, я потеряю ребенка. Потом постоянные угрозы, шантажи и снова побои регулярно, многие видели меня в этом состоянии, да ребята это был не шкаф, не стена, а существо под названием ОСОБА_1 , а ему все сходило с рук, за ним стоит его папа, который во всем всегда его поддерживает, наша полиция ровна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом...Я боялась кому-то рассказать, но всему приходит предел! Почему я нечего не делала? Делала! Обращался в правоохранительные органы, он судим по домашнему насилию, и много заявлений в полицию... но основа таки он смеялся в суде и говорил, что он ничего не делал и заплатит штраф и все, а вот я за это поплачусь...Сейчас он пользуется тем что наша общая дочь имеет инвалидность (не все знают, как сложно мне далась моя ОСОБА_6 , через что она прошла... и под его снова-таки сильным давлением я оформила на него опекунство ребенка-инвалида, потому что если я не дам ему этот документ, то он меня убьет. На данный момент я в бракоразводном процессе, он не является в суд и тянет время, и также тем временем забрал ребенка и полностью ограничивает мое общение с дочкой, заблокировал меня везде с ее телефона, он проплачивает разные места что бы мне не давали видеть дочь и говорит, что только после решения суда он мне даст видеться с ней, если суд назначит это, сегодня он снова при попытке увидеться с дочкой пытался ударить меня и сорвал мне цепь с шеи. Дочка дико боится, она говорит, что папа не разрешает со мной видеться. И это очень кратко, надеюсь многим откроются глаза на этого человека, только сейчас я смогла рассказать, все публично, потому что он угрожает мне что придёт с кем-то убить меня, но я больше не буду бояться.».
Вказаний акт містить підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із зазначенням дати - 03 липня 2025 року.
Також до матеріалів справи долучено Акт від 03 липня 2025 року огляду персональної сторінки ОСОБА_2 в соціальній мережі Instagram, складений ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,
 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 ,, ІНФОРМАЦІЯ_3 , які оглянули персональну сторінку ОСОБА_2 в соціальній мережі Instagram, виведену на екран монітора.
У акті зазначено, що під час огляду сторінки виявлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 на сторінці розміщений допис такого змісту: «Друзья, сейчас расскажу немного о своей жизни, сейчас очень сложный период. Многие знают, что происходит, кто-то больше, кто-то меньше...суть, это ад, в котором я жила
9 лет и делала вид красивой картинки. 9 лет я терпела побои, шантаж, манипуляции, запреты.... Все началось еще, будучи беременной, ему было все ровно, и без причинное еще тогда первый раз меня ударил. Тогда я попала в больницу, и он мне угрожал что если я обращусь в полицию, я потеряю ребенка. Потом постоянные угрозы, шантажи и снова побои регулярно, многие видели меня в этом состоянии, да ребята это был не шкаф, не стена, а существо под названием ОСОБА_1 , а ему все сходило с рук, за ним стоит его папа, который во всем всегда его поддерживает, наша полиция ровна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом...Я боялась кому-то рассказать, но всему приходит предел! Почему я нечего не делала? Делала! Обращался в правоохранительные органы, он судим по домашнему насилию, и много заявлений в полицию... но основа таки он смеялся в суде и говорил, что он ничего не делал и заплатит штраф и все, а вот я за это поплачусь...Сейчас он пользуется тем что наша общая дочь имеет инвалидность (не все знают, как сложно мне далась моя ОСОБА_6 , через что она прошла... и под его снова-таки сильным давлением я оформила на него опекунство ребенка-инвалида, потому что если я не дам ему этот документ, то он меня убьет. На данный момент я в бракоразводном процессе, он не является в суд и тянет время, и также тем временем забрал ребенка и полностью ограничивает мое общение с дочкой, заблокировал меня везде с ее телефона, он проплачивает разные места что бы мне не давали видеть дочь и говорит, что только после решения суда он мне даст видеться с ней, если суд назначит это, сегодня он снова при попытке увидеться с дочкой пытался ударить меня и сорвал мне цепь с шеи. Дочка дико боится, она говорит, что папа не разрешает со мной видеться. И это очень кратко, надеюсь многим откроются глаза на этого человека, только сейчас я смогла рассказать, все публично, потому что он угрожает мне что придёт с кем-то убить меня, но я больше не буду бояться.».
В матеріалах справи також міститься оптичний диск, на якому збережено знімки екрану мобільного телефону з допису із соціальної мережі (назва не зазначена) користувача ОСОБА_17 та користувача ОСОБА_16 із соціальної мережі (назва не зазначена), а також відеозапис огляду дописів вказаних користувачів.
Із заяви від 13 травня 2025 року встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до Начальника Дніпровського УП ГУНП в мсті Києві з повідомленням про вчинення домашнього насильства щодо неї її чоловіком ОСОБА_1 , переслідування, погроз, шантажування в соціальних мережах, відеоспостереження за нею.
Також до матеріалів справи долучено копію пояснень ОСОБА_2 від 10 травня
2025 року, у яких повідомила, що її чоловік ОСОБА_1 10 травня 2025 року почав писати в Вайбер погрози та образи, надсилав голосові повідомлення, вимагав щоб вона переїхала з масиву Березняки. Також він спостерігає за нею через камеру, що встановлена над її під`їздом, надсилає фото з такої камери, збирає інформацію про час та місце її перебування. Також має зброю: мисливську та травматичну, термін дії дозволу на яку наразі закінчився.
У довідці від 28 серпня 2025 року, виданій КНП «КМКЛ ШМД», зазначено, що ОСОБА_2 була доставлена 28 липня 2019 року о 23-50 год. із забійною раною м`яких тканин лівої надбровної області. 
Також в матеріалах справи міститься копія інформації із Журналу реєстрації амбулаторних хворих КНП «КМКЛ ШМД», нейрохірургічне відділення за період з 23 липня 2019 року по 02 серпня 2019 року, який містить запис про звернення ОСОБА_2 28 липня 2019 року, копію інформації про огляд черговим лікарем пацієнта та супровідний листок пацієнта від 28 липня 2019 року № 415834.
У письмових показаннях свідка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 17 серпня 2025 року зазначено, що 26 грудня 2024 року вона перебувала вдома у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , коли ОСОБА_2 робила їй зачіску. Під час розмови по телефону вона була в пригніченому настрої та плакала. Також вона була свідком того, як ОСОБА_1 принижував, обзивав ОСОБА_2 непристойними словами та намагався довести, що його дружина «жінка легкої поведінки» та обіцяв, що розповість це знайомим, родичам та сусідам. Пізніше ОСОБА_2 телефонувала та просила деякий час побути у неї, тому що чоловік вигнав її з дитиною на вулицю, однак її не було вдома. Пізніше вона чула сварку у них вдома, погрози в бік дружини та дитини, вони були змушені зачинитися в дитячій кімнаті. Та підперти двері меблями. Після цього вона зателефонувала до ОСОБА_2 та запропонувала викликати поліцію, на що вона повідомила, що вже здійснила виклик. Крики, звуки розбивання скла було чути до ранку. Наступного дня вона завітала до ОСОБА_2 додому, щоб пересвідчитися, що з нею та дитиною все добре. В квартирі був безлад. На протязі двох років, коли вона проживала поруч зі сторонами, вона була свідком декількох скандалів через неадекватну поведінку ОСОБА_1 , яка спричиняла істерики у ОСОБА_2 та дитини. Повідомлені обставини їй відомі особисто, оскільки вона була свідком цих подій, які бачила на власні очі та чула через стінку в своїй квартирі.
Водночас, у заяві свідка від 01 вересня 2025 року ОСОБА_11 просить показання свідка, які вона надала 27 серпня 2025 року, вважати такими, що написані зі слів ОСОБА_2 та записані на її прохання. Надані раніше показання не мають ніякого підтвердження, оскільки вона не була прямим свідком будь-яких подій. Все написане було розповіддю ОСОБА_2 . Зазначені раніше відомості не відповідають фактичним обставинам у повному обсязі. У зв`язку із чим просить суд не брати до уваги її попередні покази та вважати їх такими, що не відображають реальних подій.
У заяві свідок ОСОБА_12 , 2001 року народження, зазначила, що пам`ятає як в
2017 році у лікарні ІПАГ звернулися ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з їх донькою ОСОБА_13 . У ОСОБА_2 був синець під оком. Лікарі тоді теж звернули на це увагу. Це був синець від її чоловіка ОСОБА_1 .
Водночас, у заяві свідка ОСОБА_12 зазначила, що свої показання Дніпровському районному суду міста Києва від 27 серпня 2025 року надала виключно на вимогу і під диктовку ОСОБА_2 , яка звернулася до неї 27 серпня 2025 року та попросила надати покази саме такого змісту, як викладено у заяві від 27 серпня 2025 року та пояснила, що це їй зараз дуже потрібно у зв`язку із проблемами, пов`язаними з її колишнім чоловіком. З ОСОБА_2 вони спілкувалися десь 7 чи 8 років, з моменту, як проходили лікування у ІПАГ у 2017 році. Покази від 27 серпня 2025 року викладені під диктовку ОСОБА_2 та за її версією. Вона взагалі не пам`ятає жодної розмови, чи наявності синця у неї під оком у 2017 році.
Також до матеріалів справи долучено паперову копію допису із соціальної мережі користувача ОСОБА_14 , який містить нецензурні висловлювання та знімки з камери відеоспостереження за
08 травня 2025 року.
З постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року по справі
№ 755/22355/25 встановлено, що на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП у вигляді штрафу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 22 грудня 2024 року о 12-30 год перебуваючи за адресою свого проживання, вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно дружини.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З долученого до матеріалів справи Акту обстеження умов проживання від 21 травня 2025 року
№ 57, складеного спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 спеціалістами служби проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . Умови проживання добрі, квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, дотримано санітарно-гігієнічні норми. Для виховання та розвитку дитини обладнано окрему кімнату, окреме ліжко для сну, стіл для навчання, комп`ютер, книги підручники, знаряддя для малювання, одяг та взуття по сезону в достатній кількості. За цією адресою постійно проживають: ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_15 (дочка). Стосунки в сім`ї дружні, спільні прогулянки, розваги, святкування родинних свят.
05 червня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва видано судовий наказ по справі
№ 755/9512/25 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше
50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина 1 статті 277 ЦК України). 
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення ЦК України слід дійти висновку, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).
Це означає, що достовірна інформація, тобто така, що відповідає дійсності та викладена правдиво, не може бути спростована, навіть у випадку, коли вона порушує особисті майнові права.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21).
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також має право на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку.
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
У пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого
2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції.
Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня
2015 року).
Вирішуючи спір про визнання поширеної інформації недостовірною суд має дотримати баланс необхідності втручання в процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.
Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору.
Під час вирішення спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені, у тому числі за допомогою мережі «Інтернет», із метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями в інформації, що викладалася у спірній публікації, тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню (постанова Верховного Суду від 21 травня
2021 року у справі № 918/132/20).
Судом встановлено, що предметом спростування позивачем ОСОБА_1 визначено такі висловлювання відповідача ОСОБА_2 , поширені у соціальній мережі «Faceboоk» та «Instagram»: «Друзья, сейчас расскажу немного о своей жизни, сейчас очень сложный период. Многие знают, что происходит, кто-то больше, кто-то меньше…суть, это ад в котором я жила 9 лет и делала вид красивой картинки. 9 лет я терпела побои, шантаж, манипуляции, запреты…Все началось еще будучи беременной, ему было все равно, и без причинно еще тогда первый раз меня ударил. Тогда я попала в больницу и он мне угрожал что если я обращусь в полицию, я потеряю ребенка. Потом постоянные угрозы, шантаж и снова побои регулярно, многие видели меня в этом состоянии, да ребята это был не шкаф, не стена, а существо под названием ОСОБА_1 , а ему все сходило с рук, за ним стоит его папа который во всем всегда его поддерживает, наша полиция равна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом….Я боялась кому-то рассказать, но всему приходит предел! И под его снова таки сильным давлением, я оформила на него опекунство ребенка-инвалида, потому что если я не дам ему этот документ, то он меня убьет. Дочка дико боится. И это очень кратко, надеюсь, многим откроются глаза на этого человека, только сейчас я смогла рассказать, все публично, потому что он угрожает мне что прийдет с кем-то убить меня, но я больше не буду бояться.»
Предметом доказування у цій справі є наявність/відсутність оціночних суджень, думок, переконань, критичної оцінки певних фактів і недоліків та/або фактичних тверджень у поширеній інформації.
Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 не заперечувала факту публікації спірного допису у своєму обліковому профілі в соціальних мережах «Faceboоk» та «Instagram».
Надаючи оцінку змісту поширеної відповідачем інформації суд враховує таке.
Позивач не заперечував, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, факт їх спільного проживання, реальність шлюбно-сімейних відносин, а також факт наявності міжособистісних конфліктів під час спільного проживання, тому зазначення відповідачем у тексті публікації ідентифікуючих даних позивача, як особи її чоловіка та безпосереднього учасника конфліктних ситуацій, що мали місце у їх подружньому житті, не може вважатися поширенням недостовірної інформації, такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Використання в тексті публікацій фраз «сейчас очень сложный период», «это ад в котором я жила 9 лет и делала вид красивой картинки» прямо свідчить про те, що ця інформація є звичайним оціночним судженням, адже уявлення про складний період у житті, сукупність подій та обставин, які позивач охарактеризувала, як «пекло», в якому вона проживала протягом певного періоду, є умовними поняттями та не можуть належати до стверджувальної інформації, яка наділена будь-якими фактичними даними.
Слово «істота» з прив`язкою до певної конкретної особи хоч і є за своєю природою образливим, але відображає сприйняття ОСОБА_2 ситуації, яка склалася в її сімейному житті, в особистих відносинах з її чоловіком ОСОБА_1 на фоні частих міжособистісних конфліктів, та його поведінки. Таке висловлювання є критичними стосовно певного періоду її життя та особи, безпосередньо причетної до таких конфліктних ситуацій - її чоловіка, та використане з метою передачі власного відчуття ситуації, пережитого психо-емоційного навантаження.
Суд також враховує, що у своїй публікації відповідач не зазначила конкретні випадки вчинення відповідачем діянь, що мають ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення та не ідентифікувала позивача, як особу, винну у скоєнні конкретних діянь.
Використання в тексті публікації терміну «побої» також не містить тверджень про конкретні випадки їх заподіяння, їх форму та ступінь тяжкості, локалізацію, зазначення дати та місця вчинення таких протиправних діянь. Вказане також стосується посилання позивача на вчинення шантажу та маніпуляцій позивачем, вживання фрази: «то он меня убьет», «он угрожает мне что прийдет с кем-то убить меня». Поряд з цим матеріали справи містять інформацію про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що виявлялося у формі фізичного та психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що може виявлятися у формі погроз, залякування, в тому числі погрози заподіяння фізичної шкоди, так і формі прямого фізичного впливу: ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості (постанова Дніпровського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року по справі № 755/22355/25). Таким чином, вказані висловлювання також свідчать саме про власне сприйняття ОСОБА_2 дій та поведінки позивача, формою опису подій її життя.
Щодо використаної фрази: «…ему все сходило с рук, за ним стоит его папа который во всем всегда его поддерживает, наша полиция равна нулю, он всегда все «решал» все понимают каким образом» слід зазначити, що поширена відповідачем інформація також не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем чи третіми особами конкретних дій чи правопорушень і за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) щодо певних подій та ймовірних фігурантів цих подій.
Суд також враховує, що позивачем не обґрунтовано в чому полягає недостовірність інформації про оформлення опіки над дитиною-інвалідом та надання на такі дії згоди матері спільної дитини. Посилання відповідачем на здійснення на неї певного тиску у даному випадку також свідчить про її суб`єктивну оцінку ситуації та поведінки позивача.
Суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Будь-яких клопотань про витребування доказів чи допит свідків сторони не заявляли, заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін також не заявляли.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Оцінюючи зміст й направленість всієї публікації (її контекст) та вплив і направленість оспорюваних висловлювань ОСОБА_2 на дійсну мету публікації, суд вважає, що спірна публікація носить саме оціночний, а не стверджувальний характер суджень.
Поряд з цим, за своїм змістом поширена позивачем інформація відображає власні переживання й емоції, викликані певними подіями з особистого, сімейного життя, особисте сприйняття відповідачем певної поведінки позивача і не може бути розцінена як повідомлення про конкретні факти, тому оспорювані висловлення є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.
Посилання позивача на заподіяння шкоди його діловій репутації вказаною публікацією, втрату ним роботи саме через поширену відповідачем інформацію у соціальній мережі не обґрунтовано будь-якими доказами, в тому числі і факт припинення позивачем трудових відносин з будь-яким підприємством, установою чи організацією у спірний період, чи наявність суспільного осуду, пов`язаного саме зі змістом спірної публікації.
Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті
10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що поширена інформація є недостовірною, порушує його особисті немайнові права, або завдала шкоди його особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають. 
Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації.
Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні первісної вимоги, похідна вимога про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягає. 
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.
Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 200, 201, 275, 277, 297, 299ЦК України, статтями 4, 5, 19, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 286, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою:
 АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 30 січня 2026 року. 

Суддя          О.О. Хромова