Справа № 369/18565/23
Провадження № 2/369/955/26
РІШЕННЯ
Іменем України
26.01.2026         м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.
секретаря судового засідання Осіпова В.І.
за участю
представника позивача Галамай А.В.
відповідача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, 

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року позивач, через свого представника адвоката Галамая А.В., звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 . За життя останній заповіт не складав. 17 листопада 2020 року вона подала заяву про прийняття спадщини за ОСОБА_4 . До маси спадкового майна за померлим ОСОБА_4 увійшла 1/4 частина будинку у АДРЕСА_1 , інша частина будинку в розмірі 1/4 належить відповідачці ОСОБА_1 . Дане майно померлий чоловік та ОСОБА_1 успадкували після своєї матері ОСОБА_5 в рівних частинах.
Але під час ведення спадкової справи приватним нотаріусом Чорноног Л.В. відшукано заповіт від 01.10.1992 року, складений ОСОБА_5 . Заповіт нотаріально посвідчений секретарем Виконавчим комітетом Вишневої міської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області та зареєстрований за реєстром № 81. Згідно волевиявлення мати заповіла свою 1/2 частину будинку - своєму сину ОСОБА_4 . Цей заповіт не був врахований при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. А саме: 05.12.2018 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/4 частину житлового будинку кожному, видані на ім?я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я ОСОБА_1 суперечить змісту заповіту. Відповідач є особою, яка не мала права на спадкування за померлою ОСОБА_5 .. А відповідно - ОСОБА_4 мав отримати у спадок після померлої матері ОСОБА_5 не 1/4 частину будинку, а 1/2 частини спірного будинку. Від так і вона має право на спадкування за своїм чоловіком не 1/4 частину будинку, а 1/2 частини будинку.
Просила суд:
визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, за адресою : АДРЕСА_1 виданого 05 жовтня 2018 р. на ім?я ОСОБА_1 зареєстровано в реєстрі № 2-1398, недійсним;
визнати за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частину житлового будинку, за адресою : АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину – залишено без руху.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Києво –Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чорноног Лариси Віталіївни спадкову справу № 02/2020, номер у спадковому реєстрі 66765501 від 17.11.2020 року про прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувано з Вишневої міської державної нотаріальної контори спадкову справу № 71/2018, номер у спадковому реєстрі 62221286 від 30.03.2018 року про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

22 лютого 2024 року відповідач, через свого представника адвоката Яцюк Н.М., подала до суду відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, вказала, що 
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла матір відповідача - ОСОБА_5 . Із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулись її діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . До спадкового майна увійшла 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 . За наявною інформацією в Спадковому реєстрі, за життя померла посвідчила два заповіти від 01.10.1992 року та від 13.08.2002 року.
У спадковій справі наявний заповіт № 3821 від 13.08.2002 року, за яким ОСОБА_6 заповіла свій будинок в рівних частках своїм дітям: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Цей заповіт є чинним, ніким не оскаржувався та не визнавався недійсним, в тому числі і за життя чоловіком позивачки. За результатом розгляду документів, нотаріус Біленець О.П. виявила неспівпадіння адреси спадкового майна, яке заповідалося за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Бурлаковою Н.К. та правовстановлюючого документу на це майно. Так, за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а в заповіті вказано, що вона заповідає житловий будинок за АДРЕСА_2 , існують розбіжності щодо поштової адреси житлового будинку та розміру частки житлового будинку. Через ці суперечності, нотаріус не могла видати свідоцтва про право на спадщину по заповіту. Враховуючи, що ОСОБА_6 заповіла належне їй майно своїм дітям, які також були спадкоємцями першої черги по закону, вони за обопільною згодою прийняли рішення про оформлення спадщини по закону. Разом з тим відповідач зазначила, що звернувшись 13.08.2002 року до нотаріуса і складаючи новий заповіт ОСОБА_6 змінила свою волю, оскільки перерозподілила належну їй частину будинку між своїми дітьми, таким чином повністю скасувала дію попереднього заповіту від 01.10.1992 року. Просила суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі. Продовжити відповідачу строк для подачі відзиву та прийняти його до розгляду. 

01 травня 2024 року позивач, через свого представника адвоката Галамая А.В., подала до суду відповідь на відзив. Додатково вказали, що нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна спадкове майно за померлою ОСОБА_5 розділила між її дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних долях оформивши шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Але нотаріус не відшукала для встановлення наявності або відсутності заповітів інший заповіт. А саме заповіт від 01.10.1992 р., який не був врахований при видачі оспорюваного свідоцтва. Це свідоцтво суперечить змісту заповіту і Відповідач є особою, яка не мала права на спадкування за померлою ОСОБА_5 .
Щодо іншого заповіту, то за його змістом ОСОБА_6 заповіла не все належне їй майно, а конкретне майно житловий будинок по АДРЕСА_1 . Та їй це майно не належить. Саме тому нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна і не оформлювала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вважає, що заповіт від 13.08.2002 року не скасовує дії заповіту від 01.10.1992 року, у зв`язку з тим, що заповіт від 13.08.2002 року складався відносно іншого спадкового майна й не породжує ніяких правових наслідків для частини будинку за адресою : АДРЕСА_1 . Просили суд задоволити позов. 

18 лютого 2025 року Державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Білінець О.П. були надані пояснення по спадковій справі. Відповідно до пояснень остання вказує, що потреби у витребовуванні заповіту 1992 року для оформлення частини будинку не було. Підстав для відмови у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , в рівних частинах кожному, також не було. Спадкоємці між собою дійшли згоди щодо спадкування за законом та в рівних долях. Просила врахувати пояснення при розгляді справи.

Ухвалою Києво–Святошинського районного суду Київської області від 23.07.2024 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» (08132, Україна, Бучанський р-н, Київська обл., місто Вишневе, вулиця Зелена, будинок, 2, код ЄДРПОУ: 35040707) належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Києво–Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2024 року закрито підготовче провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та призначено справу до розгляду.
У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_7 та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. 
Усудове засідання з`явився відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 та просили суд відмовити в задоволені позовних вимог. 
У судове засідання третя особа - державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна не з`явилася. Разом з тим надала суду письмові пояснення по спадковій справі.
У судове засідання третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна не з`явилася, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлялася.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії НОМЕР_2 від 15.09.2020 року. 
Померлий ОСОБА_4 був чоловіком ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб ( НОМЕР_3 ).
17 листопада 2020 року ОСОБА_3 склала та подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , що підтверджується копією заяви від 17.11.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. 
Після смерті ОСОБА_4 до складу спадщини увійшла 1/4 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 №71/2018 встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв, що знаходяться в матеріалах справи.
Після смерті ОСОБА_5 успадкували за законом частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , в рівних частинах:
-свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННР 505200 від 05.12.2018 року, виданого ОСОБА_4 ;
-свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННР 071101 від 05.12.2018 року, виданого ОСОБА_1 .
Відповідно до копії заяви за №778 від 05.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять видати їм свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному не враховуючи заповіт від 13.08.2002 року.

Також судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 склала два заповіти, які не оспорювались сторонами справи та спадкоємцями, не визнавались недійсними в судовому порядку: 
01 жовтня 1992 року, відповідно до якого заповідала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 - своєму сину ОСОБА_4 ; 
13 серпня 2002 року, відповідно до якого заповідала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках своїм дітям: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
В останньому заповіті наявні розбіжності щодо поштової адреси житлового будинку, оскільки у ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а в заповіті вказано, що вона заповідає житловий будинок за АДРЕСА_1 .
Тому позивач вважає, що він не міг скасувати перший заповіт від 01 жовтня 1992 року.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 1ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч. 1ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом с особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню.
У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 595/731/21 сформульовано правовий висновок про те, що під час тлумачення змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.
Так, 13 серпня 2002 року ОСОБА_5 склала новий заповіт, яким розпорядилася належною їй 1/2 частиною житлового будинку, заповідаючи її в рівних частках обом своїм дітям — ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , чим фактично скасувала попередній заповіт від 01.10.1992 р., відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України.
Щодо розбіжностей, то вони є незначними, а саме в адресі об`єкта спадкування в заповіті (вказано "будинок АДРЕСА_3 ) і заповіт від 13.08.2002 р. є чинним, не скасованим і не визнаним недійсним у судовому порядку, а тому має юридичну силу. Доказів того, що спадкодавець мав інше майно, тобто і будинок АДРЕСА_3 матеріали справи не містять. Спірна частки була незмінною до смерті ОСОБА_5 .
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частини перша та друга статті 1268 ЦК України).
За ст.1275 ЦК України відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. 
Крім того, спадкоємці — ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які одночасно мали право на спадкування як за заповітом, так і за законом, скористалися своїм правом обрати спадкування за законом, про що свідчить їх спільна заява про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, без врахування заповіту.
Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 оформлено нотаріусом на підставі законного волевиявлення обох спадкоємців, відповідно до норм чинного законодавства, а тому не суперечить закону і не підлягає визнанню недійсним. За життя ОСОБА_4 не вчинив жодних дій щодо оспорення виданих свідоцтв про право на спадщину. Також позивач не надала доказів нікчемності заповіту від 13 серпня 2002 року. 

Вимоги про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку не підлягають задоволенню. Так, з матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_4 , що крім ОСОБА_3 , на час смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 були також інші спадкоємці першої черги за законом, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Вказані особи є дітьми померлого та відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України належать до першої черги спадкоємців за законом.
Позивачем під час розгляду справи не надано жодного належного доказу, який би підтверджував: факт неприйняття спадщини іншими спадкоємцями першої черги, відмову цих осіб від спадщини на користь позивача, наявність будь-якої згоди інших спадкоємців на визнання права власності виключно за позивачем. Крім того, підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину на імя ОСОБА_1 відсутні і як наслідок не можуть бути задоволені вимоги й про визнання права власності на цю частку. Доказів того, що ОСОБА_3 не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка у нотаріальній конторі матеріали справи не містять. 
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.202-215,328,391, 655 ст.ст.12,81,141,200,206,263-265 ЦПК України

у х в а л и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2026 року.

Суддя      Наталія ПІНКЕВИЧ