П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/26902/25	

Головуючий І інстанції: Косіцина В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 19.12.2025р.) у справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина російської федерації, - 
В С Т А Н О В И В:
15.12.2025р. ГУ ДМС в Одеській області звернулося до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 , в якому просило суд продовжити строк його затримання на 6 (шість) місяців - до 20.06.2026р., з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на даний час примусове видворення ОСОБА_1 забезпечити неможливо, оскільки документи, що дозволяють завершити процедуру ідентифікації і перетинання державного кордону України, відсутні, а також те, що відповідач, у даному випадку, не може бути документований сертифікатом на повернення в країну попереднього проживання, що, в свою чергу, не дає можливості виконати рішення про його примусове видворення за межі України.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2025 року (ухвалене у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ГУ ДМС в Одеській області - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду 1-ї інстанції, ГУ ДМС в Одеській області 30.12.2025р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19.12.2025р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026р. та від 22.01.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
15.01.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
16.01.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Відповідач - громадянин російської федерації ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 11.04.2021р. прибув на територію України на підставі свого національного паспорту № НОМЕР_1 через КПП «Гоптівка».
11.03.2021р. громадянину російської федерації ОСОБА_3 було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні з терміном до 11.03.2022р.
20.06.2025р. працівниками ГУ ДМС в Одеській області було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні - перебував без документів на право проживання на території України.
20.06.2025р. постановою ГУ ДМС в Одеській області серії ПН МОД №012159 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн. за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме перебування без документів на право проживання на території України.
Одночасно, рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 20.06.2025р. №5101100100000452 вирішено примусово видворити з України ОСОБА_1 .
Вищезазначене рішення отримано відповідачем 20.06.2025р.
Вказані обставини підтверджуються постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2025р. у справі № 522/13954/25.
У подальшому, ГУ ДМС в Одеській області звернулося до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, а саме по 20.12.2025р. з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
24.06.2025р. рішенням Приморського районного суду м.Одеси у справі №522/13954/25 вказаний позов ГУ ДМС в Одеській області - залишено без задоволення.
В подальшому, вказане вище судове рішення було скасовано постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2025р. у справі №522/13954/25 з прийняттям нового рішення, згідно з яким, ОСОБА_1 затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України, строком на 6 місяців, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Строк затримання ОСОБА_1 закінчувався 20.12.2025р.
Орган ДМС, згідно з чинним законодавством, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства. 
Таким чином, 15.12.2025р., на виконання вимог ч.12 ст.289 КАС України, ГУ ДМС в Одеській області звернулося до суду із даним позовом про продовження строку затримання ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Вирішуючи справу по суті і повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності правових підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 29 Конституції України передбачено те, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. При цьому, ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.
Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
У розумінні п.14 ч.1 ст.1 вказаного Закону, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
У силу ч.3 ст.3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною 16 ст.4 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або ж особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Реєстрація ж іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону (ч.1 ст.16 Закону №3773-VI).
Як передбачено у ч.2 ст.25 вказаного вище Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або ж які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
За змістом положень ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону або ж є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. 
У ч.4 цієї статті передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до ст.31 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або ж страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з п.4 розділу І «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (затв. наказом МВС України, Адміністрацією Держприкордонслужби та СБУ від 23.04.2012р. №353/271/150), іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
За п.6 розділу ІІІ вказаної Інструкції, строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. 
При цьому, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.
Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення такої особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого було затримано іноземця, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У позові зазначаються дії або ж заходи, що вживалися для виконання рішення про примусове видворення або для розгляду заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Вищевказані положення кореспондуються зі ст.289 КАС України, якою закріплені особливості провадження у справах за позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені.
Так, за ч.1 цієї статті, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд із України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.
За правилами ч.11 ст.289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч.12 ст.289 КАС України).
У відповідності до ч.13 ст.289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або ж особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Системний аналіз викладених законодавчих положень свідчить, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземця та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, обов`язковому дослідженню судом підлягають обставини відносно неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства та неможливість забезпечення його примусового видворення.
При цьому, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, саме на позивача (суб`єкта владних повноважень) покладено обов`язок вжиття заходів для ідентифікації іноземця або особи без громадянства для забезпечення виконання рішення про видворення.
Пунктом 1 розділу VI згаданої вище Інструкції №353/271/150 передбачено, якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою до дипломатичних представництв чи консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка, а також інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Так, у даній справі предметом розгляду фактично є вимога ГУ ДМС в Одеській області про продовження строку затримання ОСОБА_1 з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Проте, Верховний Суд у постанові від 28.01.2021р. у справі №743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи і які є підставою для продовження строку її затримання в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, наведений у ч.13 ст.289 КАС України і цей перелік є вичерпним. 
Аналогічні висновки були висловлені також і у постанові Верховного Суду від 26.09.2023р. у справі №158/1645/23.
Наведена судова практика покликана стимулювати позивача до активних дій щодо видворення відповідача у встановлений законом шестимісячний строку за реальної можливості встановити його особу.
Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДМС в Одеській області вперше звернулося до Приморського районного суду м.Одеси із позовом до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України ще в червні 2025р.
За наслідками судового розгляду вказаного вище позову ГУ ДМС в Одеській області, постановою суду апеляційної інстанції від 18.07.2025р. у справі №522/13954/25 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України, строком на 6 місяців, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Втім, як свідчать матеріалами даної справи, за період з 18.07.2025р. до 15.12.2025р., тобто, до моменту звернення до суду із позовом про продовження строку затримання, позивачем вживалися дії стосовно ідентифікації особи відповідача лише тільки у формі звернень із запитами до Директора Департаменту консульської служби МЗС України, датованим 30.10.2025р., до Одеської обласної організації Товариство Червоного Хреста України, датованим 30.10.2025р. та до начальника ГУ НП в Одеській області, датованим 12.12.2025р.
Зазначене свідчить про те, що протягом шестимісячного строку, в період якого відповідач - ОСОБА_2 був затриманий, ГУ ДМС в Одеській області практично не вживала будь-яких активних дій, спрямованих саме на ідентифікацію відповідача.
Більш того, як встановлено судом апеляційної інстанції, вказані вище запити були направлені ГУ ДМС в Одеській області не з моменту затримання такої особи або ж прийняття апеляційним адміністративним судом судового рішення про затримання на строк до 20.12.2025р., а фактично наприкінці строку такого затримання, що свідчить про те, що ГУ ДМС в Одеській області не було зацікавлене в ідентифікації відповідача, а дії, вжиті ГУ ДМС в Одеській області наприкінці строку затримання були фактично вжиті останніми виключно задля створення підстав для продовження строку такого затримання під час звернення до суду із новим позовом.
При цьому, слід зазначити й про те, що в період затримання ОСОБА_1 , ГУ ДМС в Одеській області також не вживав будь-яких дій, спрямованих на звернення до міжнародних установ з метою ідентифікації такої особи.
Суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам позивача, вірно звернув увагу на те, що до відзиву було долучено копію паспорту громадянина Російської Федерації типу Р, номер паспорту - НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 25.10.2018р., строком дії до 25.10.2028р.
Тобто, надана копія чинного паспорту громадянина російської федерації чітко свідчить про те, що ОСОБА_2 - є повністю «ідентифікованим».
Крім того, також слід звенути увагу й на той факт, що до свого відзиву відповідачем, зокрема, було додано й копію посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_1 . Дійсно, строк дії цієї посвідки на момент розгляду справи вже закінчився, втім така посвідка видавалися відповідачу із встановленням міграційним органом його особи, тобто ідентифікацією, чому передувала відповідна процедура. 
Натомість, припинення строку дії згаданої вище довідки лише позбавляє відповідача права на тимчасове проживання на території України, однак жодним чином не свідчить про те, що особа, якій дані документи видавалися, є не ідентифікованою.
Такий висновок узгоджується із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2024р. у аналогічній справі №522/6478/24.
На користь того факту, що відповідач є ідентифікованою особою також свідчить й копія картки платника податків, виданого Приморським ДПІ Південного управління у м.Одесі 14.03.2019р. №1553-19-01188, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , чому, варто наголосити, також передувала відповідна процедура ідентифікації.
На підтвердження того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід вважати ідентифікованим, відповідачем також було подано й копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 та копію заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08.02.2021р. у справі №522/17242/21 про розірвання шлюбу.
Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що надані сторонами документи свідчать про можливість ГУ ДМС в Одеській області повністю ідентифікувати особу відповідача.
У цьому контексті, колегія суддів вважає не зайвим звернути увагу і на те, що згідно з Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30 - 34, 38, 39, 41 - 44 та 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
З огляду на викладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване ст.33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.
Крім того, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. за №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», було постановлено зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні, а також поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.
У той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2022р. №1232 «Деякі питання надання ДМС адміністративних послуг в умовах воєнного стану» вже було встановлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або ж скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності Постановою, зупиняється до набрання чинності законом стосовно врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. У разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених чи викрадених). обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Таким чином, вказане вище свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону №3773-VI обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру. ДМС після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або ж постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою - агресором.
За змістом п.6 розділу ІІІ Інструкції №353/271/150, умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є, з-поміж іншого, неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Загальновідомим є той факт, що Держава Україна фактично розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією.
Відповідно до п. «f» ч.1 ст.5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на свободу та особисту недоторканність. 
Нікого не може бути позбавлено свободи, окрім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Слід зазначити, при цьому, що у п.1 ст.5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно можливості обмеження права на свободу, яке гарантує п.1 с.т5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.
Обмеження фізичної свободи задля забезпечення виконання можливого майбутнього рішення суду про видворення за відсутності доказів, які б свідчили про існування реальної загрози неможливості виконати таке рішення, на думку колегії суддів не буде відповідати принципу пропорційності, такий захід не є адекватним та не співмірним.
У даному випадку, дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією на даний припинені, а тому продовження строку затримання призведе до безпідставного та свавільного позбавлення волі ОСОБА_1 , а такий захід не є адекватним та співмірним, оскільки він є фактично ідентифікованим.
Як уже зазначалося судом, відповідно до Інструкції №353/271/150, забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або ж природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.
Так, як вбачається з матеріалів справи, з початку повномасштабного вторгнення відповідач - ОСОБА_2 не залишився осторонь та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, про що чітко свідчить наявна у справі довідка Окремого батальйону особливого призначення Збройних Сил Чеченської Республіки Ічкерія в Україні.
На теперішній час відповідач є «рекрутом» батальйону, який входить до складу Міжнародного Легіону Військової частини НОМЕР_6 Збройних Сил України. На момент складання довідки ОСОБА_2 очікується у місці дислокації Військової частини НОМЕР_6 для укладання з ним контракту та подальшого проходження військової служби в рядах батальйону.
Також, до відзиву відповідач долучив й копію довідки №5, виданої 08.06.2022р. Добровольчим Батальйоном імені Шейха Мансура Чеченської Республіки Ічкерія, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є бійцем Добровольчого Миротворчого Батальйону імені Шейха Мансура та на момент видачі довідки у складі підрозділу перебував в зоні проведення бойових дій (район м.Запоріжжя), виконував покладені на нього бойові завдання.
На підтвердження зазначеної обставини відповідачем також було надано фото та відео як в паперовій формі так і на DVD+R диску.
Зазначена обставина свідчить не лише про те, що відповідач вчиняє активні дії, спрямовані на забезпечення обороноздатності нашої держави, а й про те, що у разі його примусового видворення, можуть виникнути обставини, що загрожуватимуть його життю та здоров`ю.
Крім того, варто також зауважити й про те, що відповідно до листа Окремого батальйону особливого призначення Збройних Сил Чеченської Республіки Ічкерія в Україні, ОСОБА_2 буде прийнятий на навчання і спец-перевірку у батальйоні з подальшим укладанням контракту з вищевказаною Військовою частиною НОМЕР_7 для продовження військової служби в лавах Міжнародного Легіону України.
Таким чином, враховуючи вказані обставини, колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що продовження строку затримання відповідача, який фактично вже ідентифікований, впливатиме в т.ч. і на обороноздатність нашої Держави.
У п.103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014р. (№50264/08), вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (для застосування цих принципів у контексті пп. «e» п.1 ст.5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява №36760/06).
За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в цій справі, колегія суддів зазначає, що суд 1-ї інстанції, в данному випадку, дійшов до обґрунтованого, законного та, при цьому, справедливого висновку про відмову у задоволенні позову.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, адже судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 03.02.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко