Справа № 161/8311/25 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1216/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 грудня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю 
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Солтисюка А. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцький КХП» про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час, грошової компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2025 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона з 25 вересня 2020 року по 02 лютого 2024 року перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Луцький КХП» на посаді начальника виробництва за графіком з 08.00 год до 17.00 год, 5 днів на тиждень, за нормованим графіком роботи (норма 40 годин на тиждень та 160 годин на місяць).
Зазначала, що у зв?язку із специфікою діяльності відповідача її адміністрація товариства залучала до надурочних робіт, які відбувались у післяробочий час та в нічний час, оскільки відбувалось безперервне виробництво, переробка сировини, постійно потрібно було розвантажувати транспорт та вагони, щоб не було простоїв та зупинення виробництва.
Вказувала, що відповідач оплату нічних годин проводив у розмірі 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. Частково заробітну плату за роботу в нічний час відповідач оплатив, що підтверджується копіями розрахункових листів.
Пояснювала, що оскільки інші години роботи в нічний час, які відпрацьовувались згідно з табелями роботи, відповідачем не включені в розрахункові листки, тому і не оплачені. Оплату ж інших позаурочних робіт, які тривали в понад 8- годинний робочий час, відповідач взагалі не оплачував та не вносив у розрахункові листки. Тобто, роботодавець проводив оплату за роботу не в повному обсязі, у зв?язку із чим утворилась заборгованість із заробітної плати. 
З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Луцький КХП» в її користь невиплачену заробітну плату за роботу в надурочний час в розмірі 468 427 грн 54 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 514 056 грн 56 коп та 345 грн 19 коп компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням термінів виплати зарплати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.
На переконання позивачки, судом першої інстанції при вирішенні справи належним чином не досліджено належні докази, що нею надавались щодо її роботи в надурочний час (табелі, розрахункові листи), не наведено законодавчого обґрунтування, яким чином докази повинні були бути оформлені та чому вони, на думку суду, не можуть вважатися належними. Вважає, що судом також не досліджено належним чином та проігноровано докази, що відповідачем частково оплачувались надурочні роботи, що є підтвердженням того, що вона була залучена до надурочних робіт і такі роботи дійсно проводились на підприємстві. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
В судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, зважаючи на доводи, висловлені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча апеляційним судом відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи через електронний суд, а тому колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за його відсутності, що відповідає нормам ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено та не надано достатніх та належних доказів того, що вона працювала в товаристві в нічний та надурочний час, за який їй не було здійснено роботодавцем оплату у визначеному законом розмірі, а документи, які позивачка надала до матеріалів справи, не можуть бути належними і допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76- 80 ЦПК України, оскільки джерело їх отримання як доказу суду невідоме, вони оформлені неналежним чином, підписані самою позивачкою з виправленнями, не завірені відповідачем, при тому, що відповідач їх заперечив і вказав, що підтвердження роботи позивачки у надурочний та нічний час у тих обсягах, які зазначені нею в позові, відсутні. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як установлено судом з копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , у період з 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із ТОВ «Луцький КХП» на посаді начальника виробництва, 10 серпня 2023 року була переведена на посаду начальника млина, а з 01 лютого 2024 року була звільнена за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.11-15).
Перебування позивачки у трудових відносинах також підтверджується копіями довідок Фоми ОК-7 з Пенсійного фонду України, копіями розрахункових листків.
29 січня 2024 року ОСОБА_1 зверталася до директора ТОВ «Луцький КХП» із вимогою про оплату неоплачених годин роботи за 2021-2023 роки в понад 8- годинний робочий час та нічний час із наданням розрахунку заборгованості (а.с.34-35).
Згідно із довідкою директора ТОВ «Луцький КХП» від 16.08.2023 №ЛК000000005, виданою ОСОБА_1 , яка з 25.09.2020 працює в товаристві та на той час займала посаду начальника млина, їй нараховано заробітну плату за період з січня 2022 по липень 2023 роки в розмірі 375 022,84 грн, виплачено – 301 893,36 грн, за вирахуванням ПДФО в сумі 67504,12 грн та військового збору в сумі 5625,35 грн.
Як видно з наданих суду розрахункових листків за період з травня по листопад 2021 року, з березня по грудень 2022 року та з січня по травень 2023 року, (а.с.36-39), за липень, серпень, жовтень, листопад та грудень 2022 року, а також у січні та березні 2023 року ОСОБА_1 було виплачено доплати за роботу в нічні години. 
З долучених до позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 графіків обліку робочого часу (а.с.18-33) за період: травень 2021 року - травень 2023 року вбачається, що вони складені від руки, з перекресленнями та виправленнями, підписані самою ОСОБА_1 , хоча містять печатки товариства, однак не завірені іншими підписами посадових осіб відповідача.
З пояснень позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що вона складала чорновики табелів обліку робочого часу та надавала їх адміністрації товариства для оформлення в електронному вигляді. Отже, вона в суді ствердила, що надала до матеріалів справи чорновики табелів, які складені нею, тому в них наявні виправлення і закреслення.
Також позивачка зазначила, що вважала і під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, так і на даний час при розгляді справи в апеляційному суді, що цих доказів достатньо для вирішення спору, а тому не заявляла і не має наміру заявляти клопотання про витребування у відповідача інших належних доказів у справі.
Разом з тим, як видно з матеріалів справи, зокрема зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач заперечує щодо наявності у роботодавця будь-яких доказів наявності заборгованості перед позивачкою з оплати нічних та понадурочних годин її роботи, а відповідно і відсутності підстав для нарахування інших виплат, а саме середнього заробітку за час затримки розрахунку і компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.
Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст. 1 Закону України «Про оплату праці».
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до статті 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61).
Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті.
Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки у таких виняткових випадках: 1) при проведенні робіт, необхідних для оборони країни, а також відвернення громадського або стихійного лиха, виробничої аварії і негайного усунення їх наслідків; 2) при проведенні громадськонеобхідних робіт по водопостачанню, газопостачанню, опаленню, освітленню, каналізації, транспорту, зв`язку - для усунення випадкових або несподіваних обставин, які порушують правильне їх функціонування; 3) при необхідності закінчити почату роботу, яка внаслідок непередбачених обставин чи випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в нормальний робочий час, коли припинення її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського майна, а також у разі необхідності невідкладного ремонту машин, верстатів або іншого устаткування, коли несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих; 4) при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних робіт з метою недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення; 5) для продовження роботи при нез`явленні працівника, який заступає, коли робота не допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган зобов`язаний негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Аналогічні положення викладені у статті 15 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до змісту ст. 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено колективним договором.
Частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16, постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 194/919/18, від 01 жовтня 2018 року у справі № 487/6105/16-ц, від 11 жовтня 2021 року у справі № 201/532/20.
Звертаючись із даним позовом, позивачка ОСОБА_1 вказувала, що була залучена до надурочних робіт, які відбувались у післяробочий час та в нічний час, оскільки відбувалось безперервне виробництво, переробка сировини, постійно потрібно було розвантажувати транспорт та вагони, щоб не було простоїв та зупинення виробництва.
На підтвердження зазначеного позивачка ОСОБА_1 надала суду письмові документи, а саме, копії розрахункових листків на фактично відпрацьований робочий час, а також чорновики складених нею графіків обліку робочого часу, зі змісту яких суд не може встановити достовірність та правильність ведення обліку використання робочого часу позивачем протягом всього періоду трудових відносин.
Жодних документів, за якими відповідач видавав розпорядження, накази або інші внутрішні документи товариства про надурочну та нічну роботу у вказаний період та залучення ОСОБА_1 до такої роботи, яка, на її переконання, не була оплачена відповідачем, суду не надано.
Сама по собі можлива присутність працівника на робочому місці з власної ініціативи до або після робочого дня не може вважатись надурочними роботами та не створює обов`язку для роботодавця з оплати такого часу як надурочних робіт, адже відсутня ознака залучення працівника до роботи, тобто підтвердження ініціативи роботодавця на застосування надурочних робіт, що зумовлює обов`язок роботодавця здійснювати облік тривалості перебування працівника на робочому місці в неробочий час, а в даному випадку відсутні докази фактичного часу такого перебування.
Відтак, за відсутності доказів на підтвердження факту залучення до надурочних робіт позивачки у заявленому нею обсязі годин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень з дотриманням положень ст.ст.77-79 ЦПК України щодо належності, допустимості та достовірності доказів.
Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт її роботи поза нормами робочого часу, матеріали справи не містять доказів застосування надурочних робіт в тій кількості годин, як визначила в позові ОСОБА_1 та які вважає, що не були оплачені відповідачем, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених ст.376 ЦПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого у справі рішення.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в межах поданих сторонами доказів з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
Оскільки рішення суду ухвалене з додержанням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді