ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 757/40360/20-к
провадження № 51-2185 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 ,   
захисника                                            ОСОБА_6 ,           
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора                          ОСОБА_5  на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня                        2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у  кримінальному провадженні №42018000000001398   щодо 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Макіївка Донецької області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
кримінальне провадження щодо якої за ч.2 ст.376, ч.2  ст.376-1 КК України закрито.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2023  року     задоволено клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката   ОСОБА_6 та звільнено ОСОБА_7  від кримінальної відповідальності  за                   ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї - закрито. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6  залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
Суд першої інстанції виходив з того,  що    ОСОБА_7 обвинувачувалась  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 376 та ч. 2 ст. 376-1 КК України, які мали місце  у період з 28 березня 2011року по 23 лютого 2012 року. 
На момент розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції закінчились передбачені ст. 49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за інкриміновані їй кримінальні правопорушення. 
В судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат                              ОСОБА_6   заявив клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала це  клопотання та просила звільнити її від кримінальної відповідальності.  Місцевий суд задовольнив клопотання захисника, звільнив ОСОБА_7  від кримінальної відповідальності та в порядку   п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрив кримінальне провадження щодо неї.
Апеляційна інстанція погодилась з таким висновком.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Зазначає, що місцевий суд неправильно застосував норми ст.49 КК України, тому що не сформував свій висновок про вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, зокрема, не встановив, чи мали місце діяння у вчиненні яких вона обвинувачується чи містять вони склад кримінальних правопорушень і чи вчинила їх  вказана особа, а також не встановив факт спливу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.  
Суд апеляційної інстанції ці порушення проігнорував, не дав доводам апеляційної скарги прокурора жодної оцінки, а тому ухвала суду не відповідає вимогам статей 419, 370  КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від захисника ОСОБА_6 на касаційну скаргу прокурора надійшли письмові заперечення у яких адвокат, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити  її без задоволення. 
Аналогічну позицію висловив адвокат ОСОБА_6 у суді касаційної інстанції. 
Прокурор ОСОБА_5   в судовому засіданні касаційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412−414 цього Кодексу. 
Мотиви суду
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень вимог КПК України і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, стверджує, що місцевий суд, закриваючи кримінальне провадження в зв`язку із закінченням строків давності, не встановив факт спливу строків давності, а також мав дослідити обставини справи та констатувати факт вчинення   ОСОБА_7  інкримінованих їй кримінальних правопорушень. 
Однак такі твердження, не заслуговують на увагу. 
Згідно зі ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, та 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину.
За змістом  ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Частиною 3 ст. 288 КПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Водночас положеннями кримінального процесуального закону не передбачено імперативних норм, які зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК України встановлювати фактичні обставини справи та перевіряти їх доказами, встановлювати факт того, що певне правопорушення (діяння) мало місце, що воно має склад певного кримінального правопорушення, що його вчинила певна особа, оскільки згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України розгляд такого клопотання для суду є невідкладним
Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши                     (1) наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, (2) клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та (3) згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі. 
За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні процесуальний закон не передбачає.
Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 12 вересня 2022 року (справа №203/241/17) виснувала, що звільнення від кримінальної відповідальності за імперативними приписами ст. 49 КК України є безумовним, оскільки підставою для цього є закінчення передбачених законом про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності певних визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені відповідно до норм ст. 62 Конституції України.
Ця позиція узгоджується з висновками, викладеними, зокрема, в постановах ВС від 20 листопада 2024 року (справа № 754/15954/20), 30 січня 2025 року (справа №757/72925/17-к), 12 лютого 2025 року (справа №758/6166/22), 09 квітня 2025 року (справа № 761/41888/17) та 22 травня 2025 року (справа № 709/2049/17).
Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).
У розумінні приписів ст. 62 Конституції України метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалося кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Томудо ухвалення вироку в справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.
Отже, в ухвалі про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України  суд не може викладати будь-які обставини як встановлені судом, де йдеться про підтвердження доказами припущення сторони обвинувачення в обвинувальному акті про ту версію подій, яку вона вважає такою, що відбувалася в об`єктивній дійсності.
Як видно з наявних у суді касаційної інстанції матеріалів, клопотання захисника ОСОБА_6  про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7  від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення останньої до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з цієї підстави надійшло до суду першої інстанції під час судового засідання 02 травня 2023 року. 
Обвинувачена ОСОБА_7 просила суд звільнити її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому підтвердила, що розуміє наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави.
Суд першої інстанції під час розгляду клопотання захисника встановив, що інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення згідно обвинувального акту мали місце в період з 28 березня 2011 року по 23 лютого 2012 року
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 376 КК України, є нетяжким злочином, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яке закінчився в лютому 2017 року. Кримінальне правопорушення, передбачене                            ч. 2 ст. 376-1 КК України, є тяжким злочином, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яке закінчився в лютому 2022 року. 
Тож, місцевий суд встановив, що на момент судового розгляду минули передбачені                                      пунктами 3, 4 ч.1 ст.49 КК України  строки притягнення обвинуваченої ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. При цьому обвинувачена не заперечувала проти закриття кримінального провадження щодо неї, не ухилялася від слідства, не вчиняла нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши необхідні передумови для вирішення вказаного клопотання дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1 КК України на підставі ст.49 КК України  і закрив кримінальне провадження щодо неї. 
При цьому, постановляючи рішення за результатами розгляду цього клопотання, суд першої інстанції відповідно до ст. 372 КПК України зазначив в ухвалі правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які інкримінувались ОСОБА_7 , суть питання, що вирішується, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив під час постановлення свого рішення.
У контексті викладеного колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора про те, що місцевий суд  у своїй ухвалі зобов`язаний був встановити  факти  вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень, наявності в її діях складу цих злочинів та доведеності її вини.
Суд апеляційної інстанції, в межах, установлених ст. 404 КПК України, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг, визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України, тому  касаційні доводи  прокурора  в цій частині теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
У зв`язку із цим та, керуючись статтями 433, 434, 436,442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_8                                   ОСОБА_3