справа № 619/6126/25
провадження № 2/619/140/26

Рішення
іменем України 

04 лютого 2026 року, 
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 619/6126/25, 
ім`я (найменування) сторін:
позивачка:  ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
вимоги позивача: про поділ спільного майна подружжя,
представниця позивачки: Меркулова Н.А. (у режимі відеоконференції),
представники відповідача: Філатов П.А. ( у режимі відеоконференції).

Стислий виклад позиції позивачки та заперечення відповідача.
ОСОБА_1 , у інтересах якої діє представниця – адвокат Меркулова Н.А., у системі «Електронний суд» 09.10.2025 звернулася з позовом, у якому просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «MERCEDES ВENZ» модель ML350 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки зазначеного автомобіля у сумі 440575,00 грн; стягнути з відповідача витрати на проведення оцінки визначення середньої ринкової ціни автомобіля у розмірі 3000,00 грн, понесені нею судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та витрат зі сплати судового збору. У обґрунтування позову зазначено, що між ними було зареєстровано шлюб 28 серпня 2015 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2025 року у справі № 619/1226/25 шлюб між сторонами розірвано. У період перебування у шлюбі, а саме 10.03.2021, ними було придбано зазначений транспортний засіб, право власності на який зареєстровано за відповідачем. Зважаючи на те, що автомобіль був придбаний в період перебування у зареєстрованому шлюбі, він відповідно до положень ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до «Висновку експерта № 01325 за результатами транспортного товарознавчого дослідження щодо визначення середньої ринкової вартості КТЗ від 25.09.2025, складеного судовим експертом Ковтун М.Є., визначена середня ринкова вартість спірного автомобіля, яка складає 881150,00 грн. З урахуванням того, що автомобіль є неподільною річчю, власником якого є відповідач, вважає за необхідне провести поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на автомобіль за відповідачем з проведенням стягнення на користь позивачки ринкової вартості частки автомобіля у сумі 440575,00 грн. У добровільному порядку відповідач не бажає ділити майно, у зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду.
Представником відповідача надано відзив, за змістом якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У обґрунтування заперечень зазначено, що зважаючи на те, що автомобіль був придбаний в період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі, заявником зроблено висновок, що автомобіль належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Однак, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. ОСОБА_1 в період з 2015 по року не працювала, доходу на придбання будь-якого майна в інтересах сім`ї. ОСОБА_2 в 2019 році отримав загальний дохід у розмірі 26 923,72 грн на місяць. В 2020 році його щомісячний дохід сім`ї становив 13 868,44 грн. Указаний дохід не дозволяв подружжю придбати такий коштовний автомобіль, як MERCEDES BENZ модель ML350, 2013 року випуску. Родина позивачки та відповідача утримувалась за рахунок коштів батьків ОСОБА_2 .. Проживало подружжя в будинку, що належить матері відповідача (адреса будинку АДРЕСА_1 ); комунальні послуги, якими забезпечується будинок в якому проживало подружжя сплачувалися батьками ОСОБА_2 . Позивачка не обговорювала з відповідачем можливості поділу автомобіля, жодних претензій до транспортного засобу ОСОБА_1 ніколи не пред`являла адже знала, що автомобіль був придбаний за кошти батьків відповідача, тобто була обізнана про походження коштів на придбання автомобіля. Враховуючи вищевказане, що автомобіль придбаний за кошти батьків відповідача, які вони дарували своєму синові, позивачка завжди знала, що вона фактично не може претендувати на даний транспортний засіб. Із вказаних підстав ОСОБА_1 ніколи не порушувала і не обговорювала з відповідачем питання поділу майна. Обґрунтовуючи заявлену суму позовних вимог позивачка посилається на висновок експерта № 01325 від 25.08.2025, який не є обґрунтованим. Під час виконання експертизи автомобіль не був фізично оглянутий особою, що надала висновок про його вартість, не був врахований технічний стан автомобіля, стан салону автомобіля, стан двигуна, стан фарби та лаку кузова, що є складовою об`єктивної вартості транспортного засобу. Окрім того, позивачка не надає суду доказів звернення до ОСОБА_2 для надання автомобіля для огляду експертом. 
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 13.10.2025 судом сформовано засобами системи «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповідь № 1885279 щодо місця проживання (перебування) відповідача.
Ухвалою суду від 14.10.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.11.2025, яке було знято з розгляду у зв`язку з витребуванням Харківським апеляційним судом справи №619/6126/25 та призначено на 29.12.2025.
14.10.2025 постановлено ухвалу про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 29.12.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 26.01.2026, де оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, яке буде проголошено в цьому судовому засіданні 04.02.2026 о 14 год 00 хв. 
Представниця позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував.
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 28.08.2015, який розірвано відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.04.2025.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження. 
Транспортний засіб Mercedes-BenzML350, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_1 , зареєстрований 21.02.2020 на ім`я ОСОБА_2 .
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У відповідності до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Як передбачено статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Частиною 1 ст. 370 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
За правилом частин першої-третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).
У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18).
Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ – автомобіль.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до висновку експерта №01325 від 25.09.2025, складеного судовим експертом Ковтун Максимом Євгенійовичем, середня ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz ML350, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_1 , станом на дату дослідження 25.09.2025, складає 881150,00 грн.
Представник відповідача зазначив, що спірний автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки був придбаний за кошти подаровані батьками ОСОБА_2 , а не за кошти подружжя.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Водночас відповідачем на підтвердження цієї обставини не надано, зокрема нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів та не доведено, що спірне майно, набуте ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування або за кошти, які належали йому особисто, тобто не спростував презумпції спільного сумісного майна подружжя, а отже спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям у спосіб визначений позивачкою, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Обґрунтовуючи незгоду із вартістю спірного автомобіля, представник відповідача зазначав, що визначена вартість є недостовірною.
Разом із тим, відповідачем, у фактичному користуванні якого знаходиться автомобіль, не було надано іншого висновку на спростування доводів позивачки, не надав докази іншої вартості автомобіля і клопотань щодо призначення відповідної експертизи для визначення вартості заявлено не було, отже останнім не було спростовано визначену вартість спірного автомобіля. 
Крім того, представник відповідача заперечував проти висновку експерта, зазначивши, що позивачка перебуває за кордоном, тому не могла бути замовником і особисто підписувати будь-які документи у експерта, у зв`язку з чим цей доказ є недопустимим.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21°липня 2022 року у справі № 922/3308/20.
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_5 підтвердив свій висновок та пояснив, що експертизу замовляла і особисто підписувала представниця замовниці – адвокат Меркулова Н.А. Оскільки автомобіль для огляду наданий не був, тому ним була визначена середня ринкова вартість, по номеру кузова були визначені всі базові характеристики транспортного засобу і зроблено висновок щодо середньої вартості. 
Суд зазначає, що висновок експерта №01325 від 25.09.2025 не є таким, що отриманий з порушенням закону, а отже, не є недопустимим доказом у розумінні ЦПК України.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, оскільки відповідачем не спростована належними і допустимими доказами презумпція спільності права власності подружжя на автомобіль Mercedes-BenzML350, який набутий ними в період шлюбу та не спростована його вартість станом на час розгляду справи. 
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.
Так, позивачкою сплачено 3000 грн за проведення оцінки визначення середньої ринкової ціни автомобіля «MERCEDES DENZ» модель ML350, які підлягають стягненню з відповідача. 
Крім того, при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 7049,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «MERCEDES ВENZ» модель ML350 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості, замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «MERCEDES ВENZ» модель ML350 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у сумі 440575,00 грн та витрати на проведення оцінки визначення середньої ринкової ціни автомобіля у розмірі 3000,00 грн, а всього 443575,00 грн (чотириста сорок три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 7049,20 грн (сім тисяч сорок дев`ять гривень 20 копійок).
Надіслати представникам сторін копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) сторін:
позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП  НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;
відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП  НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя І. М. Нечипоренко