ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/700/24
Номер провадження 22-ц/818/189/26
22-ц/818/212/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивачки ОСОБА_1 , 
представника відповідача адвоката Захарова О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року в складі судді Труханович В.В. та Втюріної Валентини Вячеславівни на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року в складі судді Труханович В.В. по справі № 639/700/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації, вимоги за яким у подальшому збільшила.
Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем з 26 червня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2023 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею.
За час спільного проживання подружжям були витрачені сумісні кошти на ремонт в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 120 000,00 грн, а також придбано у власність наступне майно: меблі в кухню на суму 40 000,00 грн; меблі в дитячу кімнату з матрацами на суму 70 000,00 грн; меблі в гардеробну кімнату на суму 8 000 грн; телевізор Bravis на суму 10 500,00 грн; ігрова приставка Playstation 4 на суму 15 800,00 грн; холодильник Indesit на суму 9 000,00 грн; пральна машина Electrolux на суму 9 000,00 грн; духова шафа Perfelli на суму 6 000,00 грн; варочна поверхня Perfelli на суму 3 000,00 грн; витяжка Perfelli на суму 3 000,00 грн; бойлер на суму 8 500,00 грн; ванна акрилова на суму 5 000,00 грн; дитяча люстра на суму 3 000,00 грн; двері вхідні на суму 17 000,00 грн; міжкімнатні двері на суму 10 000,00 грн.
Документи на ремонтні роботи та побутову техніку знаходяться у відповідача. Набуте під час шлюбу майно та ремонтні роботи знаходяться в квартирі, до якої має доступ тільки відповідач. 
Крім того, за спільні кошти ними сплачені лізингові платежі за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова НОМЕР_1 відповідно до договору лізингу № НАН0АІ00000014 від 07 липня 2021 року на суму 342 134,19 грн. Вказаним автомобілем користується відповідач.
Вказала, що загалом вартість спільного майна склала 679 934,19 грн, та вона має право на компенсацію вартості своєї частки у розмірі 339 967,00 грн.
У заяві про збільшення позовних вимог позивачка вказала, що 02 листопада 2023 року вона разом з дітьми була виселена з житла свого колишнього чоловіка. У житловому приміщенні, де вони проживали разом всією родиною, залишилося майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею, знаходяться на її утриманні. З огляду на зазначене, вона вважає необхідним стягнути з відповідача 2/3 частини вартості спільного сумісного майна подружжя.
Просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно та грошові кошти: витрати на ремонт в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 120 000,00 грн; меблі в кухню на суму 40 000,00 грн; меблі в дитячу кімнату з матрацами на суму 70 000,00 грн; меблі в гардеробну кімнату на суму 8 000,00 грн; телевізор Bravis на суму 10 500,00 грн; ігрова приставка Playstation 4 на суму 15 800,00 грн; холодильник Indesit на суму 9 000,00 грн; пральна машина Electrolux на суму 9 000,00 грн; духова шафа Perfelli на суму 6 000,00 грн; варочна поверхня Perfelli на суму 3 000,00 грн; витяжка Perfelli на суму 3 000,00 грн; бойлер на суму 8 500,00 грн; ванна акрилова на суму 5 000,00 грн; дитяча люстра на суму 3 000,00 грн; двері вхідні на суму 17 000,00 грн; міжкімнатні двері на суму 10 000,00 грн; лізингові платежі за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова НОМЕР_1 (відповідно до договору лізингу № НАН0АІ00000014 від 07 липня 2021 року) на суму 342 134,19 грн. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 2/3 частин вартості спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в сумі 453 290,00 грн.
08 березня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що меблі в дитячу кімнату з матрацами, ігрова приставка, дитяча люстра у відповідності до вимог ст. 174 СК України є власністю дітей. Щодо витрат на ремонт в квартирі, то грошові кошти були витрачені з метою поліпшення умов життя в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Вартість іншого майна не відповідає дійсності, а сума лізингових платежів явно завищена.
21 травня 2024 року від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких він зазначив, що з лютого 2016 року і до кінця грудня 2021 року щомісячно його мати ОСОБА_3 передавала йому грошові кошти в розмірі половини від своєї заробітної плати. За період з липня 2015 року по грудень 2021 року мати надала йому 580 000,00 грн, які були витрачені, зокрема, на виплати по договору лізингу. Під час укладання договору лізингу він зробив перший внесок в сумі 116 696,00 грн, і в період до 16 серпня 2023 року (момент розірвання шлюбу) здійснив платежів на загальну суму 342 208,96 грн. Оскільки родина фактично жила на кошти, які дарувала йому мати, то спірне майно є його особистою власністю. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частину вартості бойлера Gorenje OGBS 100 SMV9 в сумі 4 422,00 грн та 1/2 частину виплачених коштів за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 від 07 липня 2021 року 
за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова НОМЕР_1 в розмірі 171 067,10 грн, а всього 175 489,10 грн, а також судовий збір у сумі 1 784,87 грн. У задоволені іншої частини позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню половина вартості придбаного за час шлюбу бойлера, яка підтверджується рахунком на оплату, та половина коштів, внесених за договором лізингу, які є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів того, що кошти на внесення лізингових платежів були подаровані відповідачу його матір`ю ОСОБА_3 , матеріали справи не містять. Підстав для збільшення розміру частки позивачки у спільному майні подружжя немає. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено за недоведеністю.
18 квітня 2025 року від представника відповідача адвоката Захарова О.С. надійшло клопотання про стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 30 000,00 грн. Клопотання мотивовано тим, що між відповідачем та адвокатом Захаровим О.С. 29 квітня 2024 року укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого гонорар складає 30 000,00 грн. Про понесені судові витрати відповідач зазначав у доповненні до відзиву на позовну заяву.
24 квітня 2025 року від представника позивачка адвоката Семенюк З.М. надійшла заява про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, в якому вона просила зменшити розмір таких витрат до 5000,00 грн. Вказала, що сума судових витрат є завищеною, вартість адвокатських послуг не є співмірною складності справи та обсягу виконаної роботи.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Додаткове рішення суду мотивоване тим, що з урахуванням часткового задоволення позову, надходження клопотання про зменшення судових витрат, категорії справи, кількості складених процесуальних документів та часу, необхідного для їх складення, сталості судової практики, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивачки, до 15 000,00 грн.
На рішення суду 15 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Захаров О.С. через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивачки судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з липня 2015 року до грудень 2021 року його доходів вистачало лише на їжу та предмети першої необхідності, тому родині допомагала його мати. Загалом мати надала йому 580 000,00 грн, які були витрачені, зокрема, на виплати по договору лізингу. Надаючи їм з відповідачкою квартиру для проживання, його мати ОСОБА_3 зазначала, що буде створювати умови для проживання їх родини шляхом надання грошей для закупівлі необхідного майна, поки останні будуть збирати кошти для купівлі власного житла. При цьому за домовленістю між сторонами було встановлено, що придбане майно залишиться у квартирі ОСОБА_3 у разі їх переїзду. ОСОБА_3 у листопаді 2023 року зверталась до поліції із заявою щодо викрадення частини її майна позивачкою, де зазначала, що гроші на придбання майна надавались саме нею. Отже, з огляду на той факт, що родина проживала на гроші, які йому фактично дарувала його мати, то оспорюване майно є особистою приватною власністю його та його матері. Крім того, рішенням суду порушується його право власності на спірний автомобіль, оскільки не вирішено питання про припинення права спільної сумісної власності, а лише стягнуто з нього компенсацію. Вказав, що ним будуть понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
23 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій просила додаткове рішення суду скасувати у частині задоволених вимог і ухвалити нове, яким змінити рішення, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сума витрат на правову допомогу, стягнута за рішенням суду, є значно завищеною, оскільки справа для професійного адвоката не є складною, підготовка до її розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин і судова практика не змінювалися, докази адвокату збирати не потрібно. Витрати на правову допомогу не відповідають критеріям реальності та розумності їх розміру, не співмірні ціні позову. Крім того, відповідачем не надано доказів, що витрати на надання правової допомоги були неминучими. Вивчення документів та нормативних актів є невід`ємною частиною роботи щодо складання відзиву на позовну заяву. Попереднє опрацювання адвокатом матеріалів та судової практики не може бути віднесене до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені законом, тому оплата такої роботи не може бути відшкодована як витрати на професійну правничу допомогу. 
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Захаров О.С. підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2 , проти апеляційної скарги позивачки заперечував. Позивачки ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу на додаткове рішення, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 26 червня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2023 року (а.с. 15, 19-20 том 1).
Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16-17 том 1).
Судовим наказом від 18 серпня 2023 року, виданим Жовтневим районним судом м. Харкова, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 15 серпня 2023 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 21 том 1). Станом на 18 липня 2024 року заборгованість за аліментами у ОСОБА_2 відсутня, з жовтня 2023 року по липень 2024 року стягнуто аліментів на суму 210 088,89 грн, що підтверджується листом в.о. начальника відділу Холодногірсько-Новобаварського відділу ДВС у м. Харкові СМУМЮ України (а.с. 181 том 2).
Під час перебування у шлюбі, а саме 07 липня 2021 року, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № НАН0АІ00000014, предметом якого є автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 380 400,00 грн (а.с. 22-32 том 1).
Як вбачається з виписки АТ КБ «Приватбанк» від 15 травня 2024 року ОСОБА_2 по кредитному договору № НАНОАІ00000014 від 07 липня 2021 року за період з 01 липня 2021 року (день укладання договору) до 16 серпня 2023 року (день розірвання шлюбу) було сплачено 342 208,96 грн. Залишок тіла кредиту на кінець періоду (15 травня 2024 року) - 112 921,74 грн (а.с. 104-106 том 1).
Крім того, 19 квітня 2021 року ОСОБА_2 був придбаний бойлер Gorenje OGBS 100 SMV9 вартістю 8 844,00 грн, що підтверджується рахунком на оплату № СФ03836386 від 19 квітня 2021 року, замовлення №701891541, і видатковою накладною № СФ03836386 (а.с. 48 том 1, а.с. 234-235 том 2).
З довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу щодо ОСОБА_2 вбачається, що за 2015 рік його дохід склав 14 513,05 грн, за 2016 рік - 766,80 грн, за 2017 рік - 22 400,00 грн, за 2018 рік - 45 600,00 грн, за 2019 рік - 50 400,00 грн, за 2020 рік - 60 923,00 грн, за 2021 рік - 77 420,00 грн, за 2022 рік - 104 602,00 грн (а.с. 109-112 том 1).
З довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу щодо ОСОБА_1 вбачається, що за 2016 рік її дохід склав 14 506,00 грн, за 2017 рік - 38 400,00 грн, за 2018 рік - 44 676,00 грн, за 2019 рік - 50 076,00 грн, за 2020 рік - 180 518,38 грн, за 2021 рік - 266 328,93 грн, за 2022 рік - 341 564,36 грн, за 2023 рік - 437 399,07 грн (а.с. 134-135 том 1).
З довідки про доходи матері відповідача ОСОБА_3 вбачається, що за період з 24 березня 2015 року по 30 квітня 2024 року її дохід склав 2 894 617,74 грн (а.с. 119-121 том 1).
Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт придбання подружжям побутової техніки, меблів, проведення ремонтних робіт в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .
Власницею квартири за вказаною адресою є мати відповідача ОСОБА_3 (а.с. 59-61 том 1).
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 зверталась до поліції із заявою про вжиття заходів до колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який змусив її з дітьми залишити квартиру, де вони проживали, подальший розгляд матеріалу припинено (а.с. 210-219 том 1).
Також у листопаді 2023 року ОСОБА_3 зверталась до поліції із заявою про викрадення її колишньою невісткою ОСОБА_1 речей з належної їй квартири, які придбані за її кошти (а.с. 34-35, 40-42 том 2).
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
З доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він оскаржує рішення суду лише в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з нього половини вартості бойлера та коштів, сплачених за договором лізингу, посилаючись на те, що кошти на придбання майна і оплату лізингових платежів надавала його мати, а також на порушення його права власності.
Разом з тим, доказів того, що спірний бойлер придбано та платежі за договором лізингу сплачено саме за кошти, отримані відповідачем від його матері, суду не надано.
З наданих сторонами довідок про доходи вбачається, що у період набуття спірного майна вони обидва мали дохід, тож підстав вважати, що їх родина утримувалась матір`ю відповідача та потребувала допомоги від неї для придбання побутових речей, у суду немає.
Виходячи з викладеного, оскільки бойлер є неподільною річчю, придбаний сторонами у шлюбі, та після розірвання шлюбу залишився у користуванні відповідача у квартирі його матері, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації половини вартості цього майна.
Водночас, згідно частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача половини платежів за договором лізингу суд виходив з того, що вищевказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, тож позивачка має право на компенсацію своєї частки.
З таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб марки Toyota Camry перебуває у користуванні ОСОБА_2 на підставі укладеного ним з АТ КБ «ПриватБанк» договору фінансового лізингу № НАН0АІ00000014 від 07 липня 2021 року. Договором передбачено, що право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача по закінченню строку лізингу. Строк лізингу встановлено у 60 місяців, тобто до 06 липня 2026 року (а.с. 22-32 том 1).
Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
За ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства.
Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець-юридична особа, яка набула у встановленому законом порядку право надавати послуги з фінансового лізингу і на підставі договору фінансового лізингу передає лізингоодержувачу у володіння та користування об`єкт фінансового лізингу; лізингоодержувач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка відповідно до договору фінансового лізингу отримує від лізингодавця об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт фінансового лізингу за умови належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також (у разі виникнення) неустойки (штрафу, пені), якщо інше не передбачено таким договором. 
Якщо сторони договору фінансового лізингу уклали договір купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, право власності на об`єкт фінансового лізингу переходить до лізингоодержувача у разі та з моменту сплати ним визначеної таким договором ціни, якщо інше не передбачено таким договором.
Тобто, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Таким чином, на підставі договору фінансового лізингу до лізингоодержувача переходить лише право користування на предмет лізингу від власника майна - лізингодавця, а право власності на предмет лізингу переходить тільки після повного виконання умов фінансового лізингу.
Лізинговий платіж - це плата, яку здійснює лізингоодержувач за використання наданого йому в оренду майна (об`єкта лізингу) і яка встановлюється в розмірі, що забезпечує відшкодування його вартості і одержання лізингодавцем певного прибутку.
Тобто лізинговий платіж є нічим іншим як платою за користування наданим за договором фінансового лізингу автомобілем, а тому не можна вважати лізингові платежі майновими правами.
Доказів повного дострокового виконання договору лізингу від 07 липня 2021 року, погашення заборгованості та реєстрації на його підставі права власності на автомобіль за ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Лізингові платежі були здійснені за рахунок коштів подружжя, проте саме по собі укладення такого договору не призвело до виникнення у ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб, що був переданий йому в користування.
Суд першої інстанції не врахував, що сам по собі договір лізингу не є підставою для набуття права власності на об`єкт лізингу, а передбачає виконання лізингоодержувачем низки умов, які створюють в майбутньому правову підставу для набуття права власності на об`єкт лізингу (виконання всіх умов договору лізингу, сплата всіх платежів за договором лізингу, укладення договору купівлі-продажу та передачу об`єкта лізингу за актом приймання передачі права власності тощо). 
Оскільки договір лізингу ОСОБА_2 ще не виконаний, підстави для набуття права власності на автомобіль (об`єкт лізингу) відсутні, відповідачем на час розгляду справи право власності на спірний автомобіль не набуто, а набуття ним права власності на об`єкт лізингу у майбутньому є лише припущенням.
За таких обставин слід дійти висновку, що на даний час спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу як спільне майно подружжя відповідно до положень ст. ст. 61, 69 СК України, а відповідно до нього не можуть застосовуватись положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.
Майном подружжя, що підлягає поділу, може бути лише реально існуюче майно (речі), в той час як лізингові платежі, внесені на рахунок лізингоодержувача, трансформувалися у погашення боргових зобов`язань за договором.
Отже, сплачені грошові кошти за договором лізингу під час перебування сторін у шлюбі до набуття права власності на спірний автомобіль не можуть бути предметом поділу як спільне майно подружжя. 
Разом з тим, спірний автомобіль чи отримання позивачкою грошової компенсації половини його вартості може бути предметом поділу між сторонами після виконання відповідачем всіх умов договору фінансового лізингу і реєстрації за ним права власності на автомобіль. Відтак ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду з відповідним позовом після настання зазначених обставин.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості лізингових платежів у порядку поділу майна подружжя.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Виходячи з наведеного, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини виплачених коштів за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 від 07 липня 2021 року за автомобіль марки Toyota Camry в розмірі 171 067,10 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
У частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації 1/2 частини вартості бойлера Gorenje OGBS 100 SMV9 в сумі 4 422,00 грн рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
У частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
За подання позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 4610,87 грн (а.с. 1 том 1).
Оскільки її позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на 0,98%, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 45,19 грн (4610,87 х 0,98%).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2061,84 грн (а.с. 163 том 3) та 80,00 грн (а.с. 197 том 3), тобто загалом 2 141,84 грн.
Оскільки його апеляційну скаргу також задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню з нього, з 175 489,10 грн до 4 422,00 грн, тобто на 97,5%, то з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2088,30 грн (2141,84 х 97,5%).
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 043,11 грн (2088,30 - 45,19).
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_2 представляв адвокат Захаров О.С. на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 квітня 2024 року (а.с. 108-109 том 3) та ордеру від 30 квітня 2024 року (а.с. 90 том 1, а.с. 198 том 2).
Пунктом 5.1 зазначеного договору передбачено, що гонорар за надання правничої допомоги у справі складає в суді першої інстанції 30 000,00 грн (а.с. 108 зворот).
21 травня 2024 року від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких він зазначив, що ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі орієнтовно 30 000,00 грн, докази щодо чого будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с. 101-103).
18 квітня 2025 року, тобто у межах передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України строку, від представника відповідача адвоката Захарова О.С. надійшло клопотання про стягнення судових витрат з відповідними доказами (а.с. 105-106 том 3).
З акту від 14 квітня 2025 року виконаних робіт за договором від 29 квітня 2024 року вбачається, що адвокат Захаров О.С. надав ОСОБА_2 наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи - 2 рази, розробка правової позиції по справі, підготовка доповнення до відзиву, 8 клопотань (5 про перенесення розгляду справи, 2 про ознайомлення з матеріалами справи, 1 про долучення доказів), заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, повідомлення про відсутність матеріалів в електронній справі, участь у 9 судових засіданнях (а.с. 105 том 3).
На підтвердження оплати представником відповідача надано копії рахунків на оплату № 1 від 31 березня 2025 року, № 1 від 19 жовтня 2024 року та № 1 від 06 травня 2024 року, а також акти отримання грошових коштів за договором від 06 травня 2024 року, 19 жовтня 2024 року, 14 квітня 2025 року на суму по 10 000,00 грн кожен (а.с. 111-114 том 3).
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Захаровим О.С. відповідачу ОСОБА_2 послуг з професійної правничої допомоги, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, подання доповнень до відзиву, клопотань, заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, повідомлення про відсутність матеріалів в електронній справі, участь у судових засіданнях 28 червня 2024 року з 12:19 до 12:33, 04 жовтня 2024 року з 12:10 до 12:20, 30 жовтня 2024 року з 12:03 до 12:07, 13 січня 2025 року з 11:07 до 11:26, 05 березня 2025 року з 12:08 до 12:38, 31 березня 2025 року з 12:05 до 12:54, 14 квітня 2025 року з 12:21 до 14:16.
При цьому, складені доповнення до відзиву та заперечення не є значними за обсягом і складними з точки зору їх змісту, послуга з розробки правової позиції по справі охоплюється послугою зі складання вказаних документів. Подання клопотань про ознайомлення з матеріалами справи, про перенесення розгляду справи, про долучення доказів, повідомлення про відсутність матеріалів в електронній справі є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд, тож судові витрати на складання таких документів не є неминучими і покладення їх на позивачку суперечить принципу справедливості. Участь адвоката у судових засіданнях, окрім останнього, була не тривалою і становила менше години.
З урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 , надходження від неї клопотання про зменшення судових витрат, категорії справи, обсягу та складності наданих відповідачу послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи, критерію реальності і необхідності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, що відповідає принципам справедливості, співмірності та розумності судових витрат.
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду слід змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача, з 15 000,00 грн до 5000,00 грн.
Питання про стягнення судових витрат відповідача на надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи наразі не вирішується, оскільки доказів щодо таких витрат не надано.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошової компенсації 1/2 частини виплачених коштів за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 від 07 липня 2021 року
за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова НОМЕР_1 в розмірі 171 067,10 грн - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Змінити розподіл судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 043 (дві тисячі сорок три) грн 11 коп.
Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 15 000,00 грн до 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина