КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 757/1279/22-ц
провадження № 22-ц/824/6447/2025

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Войнаровської Оксани Ігорівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року в складі судді Ільєвої Т. Г.,
встановив:

17.12.2021 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 серпня 2009 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану м. Відня, район Іннере Штадт, що підтверджується свідоцтвом про шлюб за № НОМЕР_1 . 
Від народження та до 27.10.2009 вона була громадянкою України. З вказаної дати та дотепер вона є громадянкою Республіки Австрія. Відповідач є громадянином Сполучених Штатів Америки. 
Після укладення шлюбу подружжя певний період часу проживало в Україні. Впродовж останніх років та дотепер подружжя проживає у Французькій Республіці. 
Станом на дату подання цього позову, сторони перебувають у процесі розірвання шлюбу, який відбувається у Французькій Республіці.
Відповідно до Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 291007793 від 17.12.2021, 29 листопада 2011 року було прийнято рішення про державну реєстрацію за позивачем права власності на такі об`єкти (спірне майно): 
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_2 ;
- гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_3 .
Наголошує, що вказані об`єкти нерухомого майна, хоч і були набуті нею у період шлюбу, проте є її особистою приватною власністю та не мають статусу спільного сумісного майна подружжя.
Зазначає, що 15 липня 2009 року, тобто до моменту укладення шлюбу з відповідачем, між нею та ТОВ «ФК «Антарес» були укладені : 
- договір №109 про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по АДРЕСА_4 , об`єкт інвестування - квартира АДРЕСА_5 ; 
-  договір №57-М про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по АДРЕСА_4 , об`єкт інвестування - машиномісце № НОМЕР_2 , верхній рівень; 
- договір №58-М про участь у Фонді фінансування будівництва з метою фінансування будівництва житлового будинку з підземним паркінгом по АДРЕСА_4 , об`єкт інвестування - машиномісце № НОМЕР_3 , верхній рівень. 
17 липня 2009 року, тобто до моменту укладення шлюбу з відповідачем, на виконання своїх зобов`язань за вказаними договорами, вона здійснила переказ грошових коштів на оплату квартири АДРЕСА_5 , машиномісць № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 шляхом внесення готівкових коштів до каси ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» та подальшого зарахування таких коштів на рахунок ФК "Антарес" № НОМЕР_4 в ВАТ «Укрексімбанк», що підтверджується випискою по рахунку за 17 липня 2009 року.
Оскільки спірне майно було придбано позивачем за рахунок її особистих коштів ще до моменту реєстрації шлюбу з відповідачем, відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 57 СК України воно є її особистою приватною власністю, попри факт набуття права власності на таке майно в період шлюбу. 
Посилаючись на вказані обставини, просила суд: 
1. Визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 4 кімнат, жилою площею 122,30 кв.м. та загальною площею 219,80 кв.м., право власності на яку зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_5 , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35299335 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;
2. Визнати гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_2 , площею 13,80 кв.м., право власності на який зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6 , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35298820 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;
3. Визнати гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_3 , площею 13,30 кв.м., право власності на який зареєстровано 29 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 , виданого 06 жовтня 2010 року, реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: 35299049 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Стягнути із відповідача понесенні нею судові витрати у справі.
15.06.2023 ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. 
В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що 01 травня 2008 року він з позивачем почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
Так, восени 2008 року вони вирішили разом жити в Україні. З цією метою він звернувся до компаній, що займаються міжнародними перевезеннями, для перевезення своїх особистих речей в Україну. Він перевіз предмети меблів, свою електротехніку, свій одяг, інші побутові предмети, а також свій автомобіль. 
З 07 жовтня 2008 року він отримав візу для в`їзду в Україну. Приймаючою стороною в Україні була компанія ВАТ «Укрпідшипник», що належала, зокрема, ОСОБА_5 - батьку ОСОБА_6 та його тестю.
Він та ОСОБА_6 були зареєстровані за однією спільною сімейною адресою: АДРЕСА_6 .
Фактичним місцем їх проживання у 2008-2009 роках було житло батьків ОСОБА_6 в смт. Козин, Київська область. 
Бажаючи покращити свої житлові умови та з огляду на розширення сім`ї ( у квітні 2009 року підтвердилася вагітність ОСОБА_6 ), вони шукали нову квартиру. 
З цією метою 15 липня 2009 року ОСОБА_6 уклала в інтересах сім`ї договір № 109-К про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання квартири АДРЕСА_1 ; договір НОМЕР_8-М про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання машиномісця АДРЕСА_2 ; договір НОМЕР_9-М про участь у Фонді фінансування будівництва для придбання машиномісця АДРЕСА_3 . Сплата за вказаними договорами відбулася зі спільних коштів сторін. 
Сторони вели ділову та особисту переписку, з якої вбачається, що вони вважали себе чоловіком та дружиною. Вони разом планували весілля, 27.02.2009 повідомили своїх рідних та друзів про дату весілля - 22.08.2009, створили електронну скриньку з адресою:   ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується скріншотом акаунту. Вони багато подорожували разом світом. У травні 2008 року вони організували поїздку до В`єтнаму. Він бронював готелі, ОСОБА_6 оплачувала авіаквитки. У липні 2008 року вони організували поїздку на Сейшели, у березні 2009 року - поїздку в Таїланд. Вони бронювали один номер на двох, на спільних фотографіях видно, що ОСОБА_6 вагітна.  
22 серпня 2009 року між ним та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася старша з чотирьох дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - донька ОСОБА_10 .
З огляду на те, що право власності на спірне нерухоме майно виникло під час шлюбу сторін та за спільні грошові кошти, внесені під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, просив суд: 
1. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в період з 01 травня 2008 року по 22 серпня 2009 року;
2. Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_2 ; машиномісце АДРЕСА_3 ; 
3. Визнати право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вказаного нерухомого майна. 
Судові витрати покласти на ОСОБА_11 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 4 кімнат, загальною площею 219,80 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 35299335; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_2 , площею 13,80 кв.м., реєстраційний номер майна з Реєстру прав власності на нерухоме об`єкта: 35298820; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень) АДРЕСА_3 , площею 13,30 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 35299049.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 11 350 грн.
Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 євро, що еквівалентно 262 920 грн. В іншій частині вимог відмовлено.
06.01.2025 представник ОСОБА_4 - адвокат Войнаровська О. І. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задовольнити.
Вважає оскаржуване судове рішення незаконним та необґрунтованим. 
Звертає увагу, що в матеріалах справи немає жодного належного, достовірного та допустимого доказу, який би підтверджував факт особистого внесення ОСОБА_6 в касу банку готівкових коштів за фінансування будівництва спірної нерухомості. Надана суду банківська виписка не є касовим документом, який підтверджує внесення готівки в касу банку, та не підтверджує факту особистого внесення готівкових коштів у касу банку. 
Суд першої інстанції визнав встановленим джерело набуття коштів, які ОСОБА_6 наче б то використала для фінансування будівництва спірного майна, на підставі неналежних та недостовірних доказів. В матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази укладення договору позики між ОСОБА_6 та її матір`ю. 
Суд першої інстанції не з`ясував, за які кошти ОСОБА_6 наче б то оплатила фінансування будівництва спірної нерухомості та вирішив спір на підставі неправильного застосування норм матеріального права. 
При оцінці доказів, наданих ОСОБА_12 , суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Вважає, що електронні листування, у тому числі їх паперові копії, є належними, допустимими та достатніми доказами у розумінні ЦПК України. 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги письмові опитування ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 27 вересня 2023 року, зроблені представником ОСОБА_12 , адвокатом Войнаровською О. І., відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Опитування свідків є письмовими доказами, які підтверджують наявність фактичних шлюбних відносин між сторонами до реєстрації шлюбу, спільне проживання сторін за адресою: АДРЕСА_7 , ставлення сторін одне до одного як до чоловіка та жінки, представлення себе подружжям до реєстрації шлюбу та піклування сторін одне про одного.
Суд першої інстанції не дослідив у сукупності докази, надані відповідачем, для підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2008 року по 22 серпня 2009 року, не долучив відповіді на відзив на зустрічний позов від 19 липня 2023 року, не дослідив нові аргументи, які були заявлені у ньому, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів від 15 вересня 2024 року, використав нерелевантну судову практику, під час розгляду справи неодноразово вчиняв дії, які свідчать про упередженість суду щодо відповідача. 
15.05.2025 представник ОСОБА_3 - адвокат П`ятигорець І. О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року без змін.
Звертає увагу, що в матеріалах справи містяться належні докази того, що саме ОСОБА_6 самостійно внесла готівкові кошти в касу ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк». Банківська виписка є первинним документом, який підтверджує внесення готівки в касу банку.
Наявність в ОСОБА_6 особистих коштів у розмірі 7 600 000 грн підтверджується договором позики, укладеним 30 грудня 2007 року між її матір`ю ОСОБА_16 та ОСОБА_6 ; нотаріально-посвідченою заявою юриста ОСОБА_17 від 02 червня 2023 року про передумови укладення договору позики та використання отриманих коштів для оплати спірного майна; нотаріально-посвідченою заявою ОСОБА_16 від 04 липня 2023 року з додатками. Вказані докази в їх сукупності підтверджують реальність укладення договору позики, передачу грошових коштів від позикодавця ОСОБА_18 , цільове використання коштів ОСОБА_6 - оплата за договорами для придбання спірного майна. 
Вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Войнаровська О. І. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_19 - адвокат П`ятигорець І. О. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2008 року між ВАТ "Укрпідшипник" (орендодавець) та ОСОБА_20 (орендар) укладено договір оренди ( найму) житлового приміщення №КУ-112/08-А від 13 жовтня 2008 року, предметом якого є строкове платне користування житловим приміщенням на умовах, визначеного цим договором для тимчасового проживання орендаря. 
Об`єктом договору є житлове приміщення площею 25 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , а також інше майно (предмети домашньої обстановки, меблі, технічне обладнання тощо), передане орендареві за переліком (додаток №1), який є невід`ємною частиною договору. Строк дії договору оренди - до 02 жовтня 2009 р. Вказаний договір було розірвано з 01 червня 2009 року та в цей же день сторонами підписано акт здачі приміщення (а.с. 119-127 т.3). 
Судом встановлено, що 15 липня 2009 року між ОСОБА_21 , що проживає за адресою: АДРЕСА_6 , (довіритель) та ТОВ "ФК "Антарес" (управитель) укладений договір № 109-К про учать у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), за умовами якого довіритель дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ та передає кошти до ФФБ у довірчу власність, а управитель приймає кошти до ФФБ в довірчу власність та здійснює управління ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ відповідно до Правил ФФБ та цього договору з метою фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 . 
Об`єкт інвестування: квартира АДРЕСА_5 за адресою: АДРЕСА_4 , 225,03 кв. м, кількість кімнат 4, поверх 20, попередньо визначена вартість зобов`язань довірителя щодо внесення коштів до ФФБ за поточною ціною на день укладення договору 2 888 348,26 грн, в тому числі ПДВ 20% 481 391,38 грн ( п. 1.2 договору). 
За взаємною згодою сторін, довіритель оплачує вартість загальної кількості одиниць інвестування шляхом перерахування, протягом п`яти робочих днів з моменту підписання цього договору, грошових коштів у сумі 2 888 348,26 грн, в тому числі ПДВ 20% - 481 391,38 грн на поточний рахунок управителя, що зазначений в п.2.2 цього договору ( п.2.1 договору). 
Довіритель вносить кошти до ФФБ в національній валюті України шляхом її зарахування на поточний рахунок ФФБ з наступними реквізитами: ТОВ "ФК "Антарес", код за ЄДРПОУ 32827819, поточний рахунок № НОМЕР_4 у ВАТ "Укрексімбанку" м. Києва , МФО 322313. Днем внесення коштів вважається день надходження грошових коштів на поточний рахунок ФФБ. Ризик несвоєчасного зарахування грошових коштів на поточний рахунок ФФБ несе довіритель ( п. 2.2. договору) (а.с. 29-30 т. 1).
15 липня 2009 року між ОСОБА_21 , що проживає за адресою: АДРЕСА_6 , (довіритель) та ТОВ "ФК "Антарес" (управитель) укладений договір НОМЕР_8-М про учать у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), за умовами якого довіритель дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ та передає кошти до ФФБ у довірчу власність, а управитель приймає кошти до ФФБ в довірчу власність та здійснює управління ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ відповідно до Правил ФФБ та цього договору з метою фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 . 
Об`єкт інвестування: машиномісце в житловому будинку з підземним паркінгом (корпус А та корпус Б) за адресою: АДРЕСА_9 , поверх верхній рівень, попередньо визначена вартість зобов`язань довірителя щодо внесення коштів до ФФБ за поточною ціною на день укладення договору 361 320,04 грн, в тому числі ПДВ 20% 60 220,01 грн ( п. 1.2 договору). 
За взаємною згодою сторін, довіритель оплачує вартість загальної кількості одиниць інвестування шляхом перерахування, протягом п`яти робочих днів з моменту підписання цього договору, грошових коштів у сумі 320,04 грн, в тому числі ПДВ 20% 60 220,01 грн, на поточний рахунок управителя, що зазначений в п.2.2 цього договору (п.2.1 договору). 
Довіритель вносить кошти до ФФБ в національній валюті України шляхом її зарахування на поточний рахунок ФФБ з наступними реквізитами: ТОВ "ФК "Антарес", код за ЄДРПОУ 32827819, поточний рахунок № НОМЕР_4 у ВАТ "Укрексімбанку" м. Києва , МФО 322313. Днем внесення коштів вважається день надходження грошових коштів на поточний рахунок ФФБ. Ризик несвоєчасного зарахування грошових коштів на поточний рахунок ФФБ несе довіритель ( п. 2.2. договору) (а.с.31-33 т.1).
15 липня 2009 року між ОСОБА_21 , що проживає за адресою: АДРЕСА_6 , (довіритель) та ТОВ "ФК "Антарес" (управитель) укладений договір НОМЕР_9-М про учать у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), за умовами якого довіритель дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ та передає кошти до ФФБ у довірчу власність, а управитель приймає кошти до ФФБ в довірчу власність та здійснює управління ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ відповідно до Правил ФФБ та цього договору з метою фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 . 
Об`єкт інвестування: машиномісце в житловому будинку з підземним паркінгом (корпус А та корпус Б) за адресою: АДРЕСА_9 , поверх верхній рівень, попередньо визначена вартість зобов`язань довірителя щодо внесення коштів до ФФБ за поточною ціною на день укладення договору 361 320,04 грн, в тому числі ПДВ 20% 60 220,01 грн ( п. 1.2 договору). 
За взаємною згодою сторін, довіритель оплачує вартість загальної кількості одиниць інвестування шляхом перерахування, протягом п`яти робочих днів з моменту підписання цього договору, грошових коштів у сумі 320,04 грн, в тому числі ПДВ 20% 60 220,01 грн, на поточний рахунок управителя, що зазначений в п.2.2 цього договору (п.2.1 договору). 
Довіритель вносить кошти до ФФБ в національній валюті України шляхом її зарахування на поточний рахунок ФФБ з наступними реквізитами: ТОВ "ФК "Антарес", код за ЄДРПОУ 32827819, поточний рахунок № НОМЕР_4 у ВАТ "Укрексімбанку" м. Києва , МФО 322313. Днем внесення коштів вважається день надходження грошових коштів на поточний рахунок ФФБ. Ризик несвоєчасного зарахування грошових коштів на поточний рахунок ФФБ несе довіритель ( п. 2.2. договору) (а.с. 34-36 т.1).
ТОВ "ФК "Антарес" листом від 23.11.2021, вих. №1/23, надало відповідь на адвокатський запит про те, що 17.07.2009 ОСОБА_21 була здійснена оплата по кожному із зазначених договорів на поточний рахунок ТОВ "ФК "Антарес" в АТ "Укрексімбанк" № НОМЕР_4 , а саме: 2 888 348,26 грн за договором №109-к; 361 320,04 грн за договором №57-М; 361 320,04 грн за договором №58-М.
На підтвердження здійснення вказаних транзакцій ТОВ "ФК "Антарес" надало виписку по банківському рахунку ТОВ "ФК "Антарес" в АТ "Укрексімбанк" № НОМЕР_4 за 17.07.2009 року (а.с.48, 49 т.1).
Згідно з випискою по рахунку 17 липня 2009 року на банківський рахунок ФК "Антарес" № НОМЕР_4 в АТ «Укрексімбанк», банк кор. ПАТ "КБ "Актив-Банк", надійшли наступні суми грошових коштів по таким транзакціям: 
361 320,04 грн; платник ОСОБА_21 , призначення платежу : оплата за паркомісце НОМЕР_8 згідно договору №57-М від 15 липня 2009 року; дата платежу: 17 липня 2009 року; 
361 320,04 грн; платник ОСОБА_21 , призначення платежу : оплата за паркомісце НОМЕР_9 згідно договору №58-М від 15 липня 2009 року; дата платежу: 17 липня 2009 року; 
2 888 348,26 грн; платник ОСОБА_21 , призначення платежу : оплата за квартиру АДРЕСА_5 згідно договору №109-К від 15 липня 2009 року; дата платежу: 17 липня 2009 року.
22 серпня 2009 року, у відділі РАЦС м. Відня, між ОСОБА_2 та ОСОБА_21 зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини після одруження змінено на « ОСОБА_22 » (а.с. 17 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася старша з чотирьох дітей сторін - ОСОБА_7. 
06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано наказ №1337-С/КІ по оформлення та видачу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , інвестор ОСОБА_1 . Підстава: заява, договір про участь у фінансуванні будівництва; додаткова угода до договору; акт прийому-передачі квартири; довідка про виплату 100% вартості квартири; платіжні документи; сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам ; акт готовності об`єкта до експлуатації; список інвесторів; технічна документація БТІ; довіреність (а.с. 27 т.1).
06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано наказ №1350-С/НП по оформлення та видачу свідоцтва про право власності на машиномісця НОМЕР_2 , НОМЕР_3 за адресою Інститутська вул., буд. 18, секція В, інвестор ОСОБА_1 . Підстава: заява, договір про участь у фінансуванні будівництва; додаткова угода до договору; акт прийому-передачі машиномісця; довідка про виплату 100% вартості машиномісць; платіжні документи; сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам ; акт готовності об`єкта до експлуатації; список інвесторів; технічна документація БТІ; довіреність (а.с. 28 т.1).
06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №1337-С/КІ від 06 жовтня 2010 року видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , складається з 4 кімнат, жилою площею 122,30 кв.м., загальною площею 219,80 кв.м., дійсно належить ОСОБА_23 (а.с.22 т.1).
06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №1350-С/НП від 06 жовтня 2010 року видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що машиномісце № НОМЕР_2 (1-й рівень), площею 13,80 кв.м., яке розташовано в підземному автопаркінгу по АДРЕСА_10 , дійсно належить ОСОБА_23 (а.с.23 т.1).
06 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №1350-С/НП від 06 жовтня 2010 року видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що машиномісце № НОМЕР_3 (1-й рівень), площею 13,30 кв.м., яке розташовано в підземному автопаркінгу по АДРЕСА_10 , дійсно належить ОСОБА_23 (а.с.24 т.1).
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.12.2021 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності :
- на квартиру за адресою: АДРЕСА_11 , зареєстровано 29.11.2010 року за реєстраційним № 35299335. Підставою для державної реєстрації права власності на вказану квартиру слугували: свідоцтво про право власності, НОМЕР_5 , 06.10.2010, Головне управління житлового забезпечення ( наказ №1337-С/КІ); 
- на гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу , 1-й рівень, за адресою: АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_2 , загальною площею 13,80 кв.м., зареєстровано 29.11.2010 року за реєстраційним № 35298820. Підставою для державної реєстрації права власності на вказану квартиру слугували: свідоцтво про право власності, НОМЕР_6 , 06.10.2010, Головне управління житлового забезпечення ( наказ №1350-С/НП); 
- на гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу , 1-й рівень, за адресою: АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_3 , загальною площею 13,30 кв.м., зареєстровано 29.11.2010 року за реєстраційним № 352990490. Підставою для державної реєстрації права власності на вказану квартиру слугували: свідоцтво про право власності, НОМЕР_7 , 06.10.2010, Головне управління житлового забезпечення ( наказ №1350-С/НП) ( а. с. 19, 20 т.1).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання спірного нерухомого майна її особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, остання сплатила його повну вартість до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , придбала його за особисті кошти, а не за рахунок спільних коштів подружжя, а тому останнє не є спільною сумісною власністю подружжя.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише є підставою для вирішення такої справи. Оскільки у даній справі метою заявлення зустрічного позову є поділ спільного сумісного майна, то позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту сторони на такий поділ. Вирішуючи заявлену позовну вимогу про поділ майна як таку, що випливає з встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу в період з 01.05.2008 по 22.08.2009, суд дійшов висновку про її недоведеність. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Водночас згідно із пунктами першим та третім частини першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_3 повністю сплатила вартість спірного нерухомого майна в розмірі 3 610 988,34 грн до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , набувши за договорами про участь у ФФБ №109-к, 57-М, 58-М від 15 липня 2009 року майнові права на набуття у власність об`єктів інвестування - квартиру за адресою: АДРЕСА_11 ; машиномісце в підземному автопаркінгу , 1-й рівень, за адресою: АДРЕСА_12 ; машиномісце в підземному автопаркінгу , 1-й рівень, за адресою: АДРЕСА_13 .
На підтвердження здійснення позивачем повного розрахунку за вказаними договорами 17.07.2009, суду надано виписку по банківському рахунку ТОВ "ФК "Антарес" в АТ "Укрексімбанк" за 17.07.2009, яка є належним доказом на підтвердження факту внесення грошових коштів платником ОСОБА_24 . 
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частинами першою, другою статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з пунктом 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
Пунктом 5.6 вказаного Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 214/1423/15-ц (провадження № 61-8821св24).
Водночас державна реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно була здійснена за ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_25 .
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) та постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19), від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23 (провадження № 61-17469св23).
З огляду на те, що стороною відповідача не заперечувалась та обставина, що грошові кошти на виконання умов договорів про участь у ФФБ, укладених з ОСОБА_24 , в готівковій формі в касу банку ОСОБА_2 не вносились, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про витребування оригіналів банківських квитанцій на підтвердження внесення вказаних коштів саме ОСОБА_24 , а не будь-якою іншою особою від її імені, оскільки вказана обставина в даному випадку правового значення не має. 
При цьому суд враховує, що ОСОБА_4 не посилався на ту обставину, що саме він надавав грошові кошти в сумі 3 610 988,34 грн з метою набуття у власність спірного нерухомого майна за договорами про участь у ФФБ №109-к, 57-М, 58-М від 15 липня 2009 року, укладених з позивачем.
Разом з тим, ОСОБА_4 не довів, що спірне нерухоме майно було набуто під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 01 травня 2008 року, за їх спільні грошові кошти як членів сім`ї, або за рахунок спільної праці сторін. 
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 у зв`язку з їх недоведеністю.
Надані відповідачем паперові копії електронних листувань між сторонами, зокрема електронне листування позивача з організаторами весілля, електронні листування відповідача з співробітниками компанії "Writer Relocations-Dubai", електронні листування відповідача з менеджерами готелю, планування весілля, повідомлення рідних та друзів про дату весілля - 22.08.2009, створення електронної скриньки з адресою: kavehandolga@ertefai.com, позитивний тест на вагітність ОСОБА_26 від 17.04.2009, в своїй сукупності не підтверджують встановлення між сторонами відносин, які притаманні саме подружжю: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків. 
Не є такими доказами й подорожування сторін разом світом, бронювання одного номеру на двох, оплата одним з них авіаквитків, спільні фотографії з відпочинку, перевезення особистих речей ОСОБА_4 до України, отримання відповідачем візи для в`їзду в Україну, дійсну з 07 жовтня 2008 року, в якій зазначена назва приймаючої сторони в Україні ВАТ "Укрпідшипник" , місце проживання в Україні - АДРЕСА_6 ( вказана адреса також зазначається як місце проживання позивача в договорах про участь у ФФБ) . 
Як зазначає сам відповідач, вказана адреса не була його фактичним місцем проживання в Україні. Будучи опитаним адвокатом Войнаровською О. в якості свідка, ОСОБА_4 пояснив, що у вересні 2008 року він переїхав до Києва, "щоб жити з ОСОБА_6 як сім`я"; "спочатку ми жили в будинку її батьків на околиці Києва ( село Козин)"; "мої особисті речі та автомобіль були доставлені до будинку її батьків на околиці Києва (АДРЕСА_14).
На підтвердження обставини спільного проживання сторін в будинку батьків позивача, крім письмового опитування самого відповідача в якості свідка, матеріали справи також містять відомості про опитування в якості свідків: 
- сестри ОСОБА_4 - ОСОБА_13 , яка пояснила, що ОСОБА_12 і ОСОБА_6 багато подорожували як пара, приблизно з весни 2007 року вони стали проживати разом. Її перша поїздка в Україну відбулася у 2008 році, невдовзі, як її брат переїхав до країни. Відтоді вона відвідувала їх кілька разів на рік, аж поки вони не покинули України. Коли ОСОБА_12 переїхав до України з Дубаю , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 жили разом у будинку батьків ОСОБА_6 на околиці м. Києва (Козин). Коли вона приїздила до них, то завжди зупинялася разом з ними в домі батьків ОСОБА_6 . Зрештою, вони побудували квартиру в м. Києві і переїхали туди через деякий час після одруження; 
- матері ОСОБА_4 - ОСОБА_14 , яка пояснила, що наприкінці 2007 року ОСОБА_12 відвідав її в Нью-Йорку і розповів про свої стосунки з ОСОБА_6 . Він просив її поради щодо вибору подарунка для неї. На початку 2008 року вона вперше познайомилася з ОСОБА_6 в Лондоні , де вони разом поснідали. ОСОБА_12 переїхав в Україну з Дубая у вересні 2008 року, щоб освідчитися та жити разом з ОСОБА_6 . Вона допомагала ОСОБА_12 вибрати обручку до його приїзду до Києва. З цього часу ОСОБА_12 та ОСОБА_6 проживали в будинку батьків ОСОБА_6 за межами Києва, поки будувалася їхня квартира. Вона дізналася про спільне проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_6 у травні 2008 року. Пізніше, у вересні 2009 року, ОСОБА_12 переїхав в Україну щоб бути разом з ОСОБА_6 . Перший візит в Україну з метою відвідування ОСОБА_12 та ОСОБА_6 був на початку 2009 року. Вона регулярно відвідувала їх до кінця 2013 року. ОСОБА_12 та ОСОБА_6 жили в будинку її батьків. Під час її візитів вона також проживала з ними в будинку батьків ОСОБА_6 , поки їхня квартира не була побудована; 
- ОСОБА_15 , дівчиною якого в 2010 - 2013 року була ОСОБА_13 та яка залишається його близьким другом донині. Останній пояснив, що ОСОБА_12 та ОСОБА_6 жили разом у м. Києві в той час, коли він був з ОСОБА_29 . Він знав, що ОСОБА_12 переїхав до м. Києва на постійне місце проживання у 2008 році, коли він освідчився ОСОБА_18 за рік до їхнього весілля у 2009 році. Один раз він гостював у них, у батьків ОСОБА_6 . Він відвідав їх у період з 11 лютого 2011 року по 13 лютого 2011 року. На той час вони мешкали в помешканні ОСОБА_30 за адресою: АДРЕСА_7 , де зупинилися і вони. Під час їхнього перебування в Києві вони відвідали квартиру, в яку вони мали намір переїхати, але на той час вона ще перебувала на стадії ремонту, тому була непридатною для проживання. 
Колегія суддів, з урахуванням поданих доказів, критично оцінює як доводи відповідача щодо придбання спірного нерухомого майна під час взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, так і письмові пояснення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є близькими родичами відповідача та заінтересовані в результаті розгляду даної справи. Останні також не надали жодних пояснень щодо джерела фінансування спірного нерухомого майна, наявності у сторін з травня 2008 року взаємних прав та обов`язків, притаманних саме подружжю.
Письмові пояснення ОСОБА_15 в якості свідка суд вважає неналежним доказом по справі, оскільки вони не містять інформації, яка підтверджує заявлені вимоги позивача за зустрічним позовом.
Оцінивши в сукупності докази, що подані сторонами за первісним та зустрічним позовами, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів набуття спірного майна у власність під час проживання однією сім`єю з позивачем без реєстрації шлюбу. 
З цих підстав суд не вбачає підстав для надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам на підтвердження джерела походження коштів для їх внесення до каси банку від імені позивача, яка не перебувала у шлюбі з відповідачем та не була пов`язана з ним відносинами, які притаманні подружжю, зокрема спільним бюджетом, веденням спільного господарства, спільними витратами, наявністю взаємних прав та обов`язків.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині відмови в долученні доказів від 15 вересня 2024 року є необґрунтованими, з огляду на їх подання після закриття підготовчого провадження, без належного обґрунтування неможливості їх подання у встановлений законом строк.
Відмова суду першої інстанції в долученні вказаних доказів, відхилення пояснень осіб, опитаних представником відповідача - адвокатом Войнаровською О. І. саме як показів свідків, а не письмових доказів по справі, взяття до уваги нотаріально засвідчені заяви ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на підтвердження факту укладення договору позики та існування у позивача достатніх коштів для придбання спірного нерухомого майна без участі відповідача, не є обставинами, що свідчать про упередженість суду при ухваленні судового рішення. 
Апеляційна скарга не містить в собі фактів, які б свідчили про наявність передбачених у статті 36 ЦПК України підстав для відводу судді першої інстанції. 
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також підстав вважати спірне нерухоме майно таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Войнаровської Оксани Ігорівни залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09.02.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт 

Т. І. Ящук