ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/749/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ільєвої Л.М., розглянувши справу № 915/749/25
за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості (54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68; код ЄДРПОУ 03491441)
до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )
про стягнення 20826,67 грн.
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами, - 

ВСТАНОВИВ:

Миколаївський обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 20826,67 грн. відшкодування витрат на допомогу по безробіттю, виплачену ОСОБА_1 , поновленій на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.
16.05.2024 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) була звільнена з посади «діловод» згідно п.1 ст.40 КЗпПУ (пп.г п. 6, пп.г п.7 ст.26 ПВОіВС), у зв`язку зі скороченням чисельності (для військовослужбовців включно) на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) Миколаївської області від 16.05.2024 № 131.
22.05.2024 ОСОБА_1 була зареєстрована в Арбузинському відділі Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості як особа, яка шукає роботу. У зв`язку з відсутністю підходящої роботи наказом Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ від 22.05.2024 №НТ240522 ОСОБА_1 був наданий статус безробітного з 22.05.2024. 
Наказом Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ від 23.02.2024 №НТ240523 ОСОБА_1 з 23.05.2024 призначена допомога по безробіттю як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу від 18 до 24 років з 23.05.2024 по 18.03.2025 та відкладено виплату допомоги по безробіттю (надання компенсаційних виплат при звільненні) з 23.05.2024 по 15.06.2024 відповідно до п. 4 ст. 31 Закону № 1533-ІІІ та п. 16, 17 Порядку надання допомоги по безробіттю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2022 р. № 735 (далі – Порядок №735). Наказом Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ від 17.06.2024 №НТ2406217 ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 16.06.2024. Наказом Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 16.09.2024 № НТ240916 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю (воєнний стан, строк виплати допомоги по безробіттю не перевищує 90 к.д.) з 14.09.2024 відповідно до п. 33 Прикінцевих положень Закону № 1533-ІІІ.
Як зазначає позивач, 13.03.2025 ОСОБА_1 при відвідуванні центру зайнятості надала витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) Миколаївської області від 25.02.2025 №54 про скасування п. 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) Миколаївської області №131 від 16 травня 2024 р. стосовно звільнення з роботи службовця Збройних Сил України ОСОБА_1 , діловода ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) Миколаївської області та поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) Миколаївської області з 17.05.2024 р., а також копію рішення Миколаївського апеляційного суду у справі № 467/885/24 від 25.02.2025, на підставі якого її поновлено на роботі. Позивач зазначає, що у згаданому рішенні Миколаївського апеляційного суду у справі № 467/885/24 від 25.02.2025, окрім іншого, ухвалено поновити ОСОБА_1 на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 128556,84 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з подальшим утримуванням з цієї суми установлених законодавством податків та зборів, стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 в дохід держави 6241,02 грн. судового збору.
Таким чином, як вказує позивач, на підставі ухваленого рішення ОСОБА_1 поновлена на роботі, що є підставою для утримання з роботодавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Крім того, відповідно до ст. 34 Закону № 1533-III Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття ( далі – Фонд) має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Як зазначає позивач з посиланням на розрахункову довідку щодо виплат допомоги по безробіттю, розмір допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 16.06.2024 по 13.09.2024 становить 20 826,67 грн.
Позивач вказує, що з метою досудового врегулювання спору у порядку ст. 19 ГПК України та ст. 222 ГК України 20.03.2025 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 була направлена претензія за вих. №14/02/353-25 від 19.03.2025 із вимогою в місячний термін з дати її отримання перерахувати суму виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 20 826,67 грн. на відповідний розрахунковий рахунок. Як зазначає позивач, 14.04.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_5 надійшла відповідь на вищевказану претензію за вих. №9/2/1548 від 31.03.2025, в якій відповідач зазначив, що стягнення з нього виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у розмірі 20 826,67 грн. є подвійним стягненням коштів за рахунок асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 , фінансування видатків забезпечується коштами Державного бюджету України, що призводить до порушення положень Бюджетного кодексу України, зокрема, ст. 48, оскільки станом на березень 2025 року ним уже було нараховано ОСОБА_1 суму середнього заробітку, а тому відповідно претензія позивача відповідачем не може бути задоволена.
Як зазначає позивач, відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Враховуючи викладене позивач зазначає, що одночасне стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та отримання допомоги по безробіттю не є подвійним стягненням так, як не заборонене чинним законодавством.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 позовну заяву Миколаївського обласного центру зайнятості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/749/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами. Також вказаною ухвалою суду було встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов з дня вручення ухвали з наданням до відзиву доказів в обґрунтування заперечень на позов, якщо такі докази не надані позивачем; а позивачу - 7-денний строк для подання до суду відповіді на відзив з дня отримання відзиву відповідно до ч. 2 ст. 251 ГПК України, відповідачу - 7-денний строк для подання до суду заперечень з дня отримання відповіді на відзив відповідно до ч. 2 ст. 251 ГПК України.
28.05.2025 від представника відповідача – Голубашенко Т. О. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшло клопотання (вх. №8090/25), у якому заявник просить суд зупинити провадження у справі №915/749/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №467/885/24. Клопотання мотивовано тим, рішення у справі №487/885/24 є підставою для звернення з даним позовом, яке станом на час подання вказаної заяви, є оскарженим. Так, відповідач зазначає, що 08.04.2025 Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_6 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 20.11.2024 у справі №487/885/24, у зв`язку з чим, у відповідності до положень ч. 1 ст. 227 ГПК України провадження у даній справі підлягає зупиненню.
29.05.2025 від представника відповідача – Голубашенко Т. О. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшов відзив на позовну заяву (вх. №8203/25), в якому відповідач не визнає зазначений позов та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі з наступних підстав.
Як зазначає відповідач, рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20.11.2024 по справі №467/885/24 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.11.2024 у справі №487/885/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20.11.2024 скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Наразі, як зазначає відповідач, 08.04.2025 Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_6 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 20.11.2024 у справі №487/885/24. Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_5 суми допомоги по безробіттю у розмірі 20826,67 грн. виплачену ОСОБА_1 , поновленій на посаді за рішенням суду є передчасними.
Відповідач наголошує на тому, що неприпустимим є одночасне стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми виплаченої допомоги по безробіттю, оскільки це фактично є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення. 
Так, на думку відповідача, що ОСОБА_1 недобросовісно не повідомила позивача про отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було виплачено відповідачем.
02.06.2025 від представника позивача – Семенової О.С. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшли заперечення на клопотання про зупинення розгляду справи (вх. №8346/25), в яких позивач зазначає, що постанова Миколаївського апеляційного суду від 25.02.2025 набрала законної сили з дня її ухвалення, тобто рішення, яке є підставою для звернення з даним позовом, набрало законної сили. Разом з цим, як зазначає відповідач з посиланням на ухвали Верховного Суду по справі №467/885/24 від 07.05.2025, що є у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень представник заявника неодноразово заявляв клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги, але станом на поточну дату недоліки касаційної скарги так і не усунені.
03.06.2025 від представника позивача – ОСОБА_2 до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. №8402/25), в якій позивач спростовує твердження відповідача, що викладені у відзиві наступним.
Так, позивач зазначає, що нормами статей 34, 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення в разі такого поновлення.
Також позивач зазначає, що види юридичної відповідальності відповідача перед незаконно звільненою ОСОБА_1 та перед центром зайнятості є різними. Так, виплачена допомога по безробіттю в сумі 20826,67 грн., стягнення якої є предметом даного спору, підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 34, ч. 4 ст. 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”. В той час, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнутий рішенням Миколаївського апеляційного суду у справі № 467/885/24 від 25.02.2025 з Відповідача на користь ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП.
Так, позивач з посиланням на правову позицію, що викладена у постанові Великої Палати від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 зазначає, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.
Як вказує позивач, ч.4 ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", що покладена в основу даного позову, не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.
Крім того, позивач наголошує, що 13.03.2025 ОСОБА_1 при відвідуванні центру зайнятості особисто надала документи, на підставі яких її було поновлено на роботі та повідомила про усі обставини справи. 
Наразі позивач зазначає, що страховик має право на компенсацію з роботодавця виплачених страхових коштів у повному обсязі лише у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за судовим рішенням, яке набрало законної сили, оскільки право особи отримати допомогу по безробіттю за рахунок страхових коштів гарантується Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та його реалізація не залежить від дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства в частині визначення дати його звільнення чи причини звільнення, і саме на страховика покладено забезпечення виплати страхових коштів безробітному, що підтверджує право на звернення ОСОБА_1 до центру зайнятості з метою пошуку роботи та виплатою належної їй допомоги по безробіттю, що узгоджується з висновками, що викладені у постанові Верховного Суду від 05.10.2020 у справі №906/1043/19.
Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №915/749/25 суд зазначає наступне. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05.08.2025 у справі №467/885/24 відмовлено ІНФОРМАЦІЯ_1 в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги, при цьому постановлено касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вважати неподаною та повернути заявнику. Також ухвалою Верховного Суду від 10.12.2025 у справі №467/885/24 касаційне провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_6 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року закрито.
Відтак, суд не встановив підстав для задоволення вказаного клопотання відповідача (вх. №8090/25 від 28.05.2025 р.) та зупинення провадження у справі, оскільки відповідачем не доведено об`єктивну неможливість вирішення даної справи до розгляду справи №467/855/24 Верховним Судом у складі судді Касаційного цивільного суду, як визначено в п. 5 ч.1 ст. 227 ГПК України. Разом з тим, станом на дату розгляду справи припинили своє існування обставини, якими відповідач обґрунтовував вказане клопотання. Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання відповідача.
Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Щодо строку розгляду справи суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні” та подальших Указів Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, починаючи з 24.02.2022, на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому у Рекомендаціях, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”.
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії”.
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі “Штеґмюллер проти Авторії”).
У справі “Bellet v. France” Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що “при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом” (див. рішення у справі “Walchli v. France”, заява №35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; “ТОВ “Фріда” проти України”, заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі “Ашингдейн проти Великої Британії”).
При цьому суд зауважує, що в м. Миколаєві періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких судді та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, враховуючи наявність загрози у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, територіальне розташування міста Миколаєва відносно зони бойових дій, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, наскільки це було можливим за вказаних умов, в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.05.2024 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) була звільнена з посади «діловод» згідно п.1 ст.40 КЗпПУ (пп.г п. 6, пп.г п.7 ст.26 ПВОіВС) внаслідок cкорочення чисельності (для військовослужбовців включно), на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) Миколаївської області від 16.05.2024 №131/
В подальшому, 22.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ з заявами про надання статусу безробітного та з заявою щодо призначення їй виплати допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Судом встановлено, що Первомайською філією Миколаївського обласного центру зайнятості 22.05.2024 створено персональну картку №145224052200003 ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах справи, та відповідно до якої ОСОБА_1 працювала діловодом в період з 23.08.2022 по 16.05.2024 в ІНФОРМАЦІЯ_7 , та трудові відносини було припинено 16.05.2024 на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ (пп.г п. 6, пп.г п.7 ст.26 ПВОіВС), скорочення чисельності (для військовослужбовців включно).
Відповідно до наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 22.05.2024 №НТ240522 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення» і «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування» було надано ОСОБА_1 статус безробітного з 22.05.2024 р.
Так, відповідно до наявного у матеріалах справи наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості 23.05.2025 №НТ240523 ОСОБА_1 , як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу від 18 до 24 років, було призначено допомогу по безробіттю з 23.05.2024 по 18.03.2024, а також відкладено виплату допомоги по безробіттю (у зв`язку з наданням особі вихідної допомоги або інших виплат при звільненні) з 23.05.2024 по 15.06.2024 р.
В подальшому, відповідно до наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 17.06.2024 №НТ240617 ОСОБА_1 було поновлено виплату допомоги по безробіттю з 16.06.2025 р.
Так, на підставі наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 16.09.2024 р. №НТ240916 ОСОБА_1 з 14.09.2024 було припинено виплату допомоги по безробіттю.
Як встановлено судом, в червні 2024 ОСОБА_1 звернулась до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №467/885/24).
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20.11.2024 у справі №467/885/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В подальшому, постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.02.2025 у справі №467/885/24 рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20.11.2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Поновлено ОСОБА_1 на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 128556,84 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з подальшим утримуванням з цієї суми установлених законодавством податків та зборів, стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 в дохід держави 6241 грн. судового збору.
Наразі слід зазначити, вказану постанову Миколаївського апеляційного суду від 25.02.2025 було оскаржено ІНФОРМАЦІЯ_8 та ІНФОРМАЦІЯ_7 в касаційному порядку до Верховного Суду, проте касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_5 повернуто без розгляду, а провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_9 закрито, про що зазначено вище.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №54 від 25.02.2025, прийнятим на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду у справі №467/885/24 від 25.02.2025 р., скасовано п. 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №131 від 16.05.2024 р. та поновлено ОСОБА_1 на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.05.2024, та вирішено виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу 128556,84 грн.
Як зазначає позивач, 13.03.2025 ОСОБА_1 при відвідуванні центру зайнятості надала витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) Миколаївської області від 25.02.2025 №54 та копію постанови Миколаївського апеляційного суду у справі № 467/885/24 від 25.02.2025, на підставі якого її поновлено на роботі.
В подальшому, на підставі наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 13.03.2025 р. №НТ250313 з 25.02.2025 було припинено реєстрацію безробітної ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
Наказом Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості №46 від 13.03.2025 «Про відшкодування коштів ІНФОРМАЦІЯ_7 , виплачених, як допомога по безробіттю ОСОБА_1 » наказано вжити необхідні заходи по відшкодуванню коштів з ІНФОРМАЦІЯ_1 у умі 20826,67 грн., виплачених безробітній ОСОБА_1 , як допомога по безробіттю (в тому числі необхідних для звернення до суду із позовною заявою у разі невідшкодування коштів у добровільному порядку).
Як вбачається зі змісту наказу Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 14.03.2025 р. №НТ250314, службою зайнятості було прийнято рішення повернути кошти за рахунок роботодавця ОСОБА_1 у встановленому порядку відповідно до абз. 2 п. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Відповідно до наданого Первомайською філією Миколаївського обласного центру зайнятості розрахунку допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період нарахування допомоги по безробіттю з 16.06.2024 р. по 13.09.2024 р. ОСОБА_1 нараховано грошові кошти у загальній сумі 20826,67 грн., які підлягають поверненню.
З метою повернення виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у сумі 20826,67 грн. позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з претензією №14/02/353-25 від 19.03.2025, у якому просить відповідача перерахувати суму шкоди, завданої Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у розмірі 20826,67 грн. на розрахунковий рахунок, що зазначений у претензії.
У відповідь на вказану претензію, відповідач листом №9/2/1548 від 31.03.2025 повідомив, що вказана претензія не може бути задоволена, оскільки стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_5 виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у розмірі 20826,67 грн. є подвійним стягненням коштів за рахунок асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 , фінансування видатків забезпечується коштами Державного бюджету України, що призводить до порушення положень ст. 48 Бюджетного кодексу, оскільки станом на березень 2025 р. ним уже було нараховано ОСОБА_1 суму середнього заробітку у розмірі 128556,84 грн.
Відмова відповідача у поверненні виплаченої позивачем ОСОБА_1 допомоги по безробіттю стала підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом.
Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Положеннями статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Предметом даного позову є вимога Миколаївський обласним центром зайнятості про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 20826,67 грн. відшкодування витрат на допомогу по безробіттю, виплачену ОСОБА_1 , поновленій на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 25.02.2025 у справі №467/885/24.
Відповідно до п. 1, 18, 19 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", управління майном; проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння відомостей, поданих особою під час реєстрації, та/або даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також шляхом інформаційного обміну з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, щодо знаходження за межами України осіб, які перебувають у статусі зареєстрованого безробітного або які бажають отримати статус зареєстрованого безробітного. У разі потреби розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення здійснюється шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників; здійснюють контроль за використанням коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 р. № 90 Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення установлено, що державна служба зайнятості як централізована система державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, є правонаступником Державної служби зайнятості; до внесення змін до Законів України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та Про зайнятість населення органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.
Згідно з п. 1, 2, 6, 8 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
- загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття;
- суб`єкти страхування на випадок безробіття - застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик;
- об`єкт страхування на випадок безробіття - страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону;
- страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття.
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що видами забезпечення за цим Законом є: допомога по безробіттю; допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні. Порядок надання зазначених допомог визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус зареєстрованого безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам у день подання ними особистої заяви про надання статусу зареєстрованого безробітного до будь-якого обраного ними територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.
Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж сім місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахованим особам, зазначеним у частині першій цієї статті та в абзаці першому частини третьої статті 23 цього Закону, тривалість виплати допомоги по безробіттю визначається залежно від страхового стажу: до 3 років - 180 календарних днів; від 3 до 6 років - 210 календарних днів; від 6 до 12 років - 240 календарних днів; від 12 до 18 років - 270 календарних днів; від 18 до 24 років - 300 календарних днів; від 24 до 30 років - 330 календарних днів; понад 30 років - 360 календарних днів.
Згідно з абз. 1 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» для осіб, зазначених в абзаці другому частини другої статті 6 цього Закону та в абзаці восьмому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 120 календарних днів.
Абзацами 1, 2 ч. 5 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що допомога по безробіттю призначається з восьмого дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. Загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю у межах двох років, протягом яких виплачується допомога по безробіттю, не може перевищувати тривалості, визначеної частинами другою - четвертою цієї статті.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 3 років - 50 відсотків; від 3 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 12 років - 60 відсотків; від 12 до 18 років - 65 відсотків; від 18 до 24 років - 70 відсотків; від 24 до 30 років - 75 відсотків; понад 30 років - 80 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перша половина строку тривалості виплати допомоги по безробіттю - 100 відсотків; у подальшому - 50 відсотків.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі припинення реєстрації безробітного відповідно до статті 45 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
Згідно з ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.
Вказане утримання є мірою відповідальності роботодавця, покладенням грошової компенсації, яку в законному порядку від органів соціального страхування отримала особа, яка була незаконно звільнена, оскільки право на отримання оплати праці є невід`ємним правом особи, що гарантовано Конституцією України.
Отже, статтями 34 та 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця сплатити суму виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 р. у справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 р. у справі № 914/1875/17, від 06.07.2018 р. у справі № 921/220/17-г/16, в яких зазначено, що за положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.
Так, з матеріалів справи вбачається, що за період з 16.06.2024 по 13.09.2024 перебування на обліку в службі зайнятості ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 20826,67 грн.
Між тим в подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №54 від 25.02.2025, прийнятим на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду у справі №467/885/24 від 25.02.2025 р., скасовано п. 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №131 від 16.05.2024 р. та поновлено ОСОБА_1 на посаді діловода ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.05.2024, та вирішено виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу 128556,84 грн.
Так, із досліджених судом витягів Первомайської філії Миколаївського обласного центру зайнятості з наказів про прийняті рішення по особі ОСОБА_1 вбачається, що 22.05.2024 р. вказаній особі встановлено статус безробітного, призначено допомогу по безробіттю (за наявним страховим стажем) та розпочато виплати з 16.06.2025; 14.09.2024 р. припинено виплати по безробіттю у зв`язку із поновленням на роботі за рішенням суду та з 25.02.2025 р. припинено реєстрацію безробітної.
Таким чином, сума матеріального забезпечення, виплачена позивачем в загальному розмірі 20826,67 грн. в період її перебування на обліку з 22.05.2024 р. по 25.02.2025 р. включно як безробітного, підлягає поверненню роботодавцем, оскільки судом встановлено неправомірність дій роботодавця відносно застрахованої особи та її поновлено на роботі. 
Судом встановлено, що відповідно до п. 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 154 від 23.02.2022 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Відповідно до ст. 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.
За приписами ст.95 ЦК України, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи виступають лише як відокремлені частини юридичної особи, що їх створила та не мають статусу юридичної особи.
Згідно ч.1 ст.96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Таким чином, враховуючи те, що ІНФОРМАЦІЯ_10 є відокремленим структурним підрозділом та не наділений статусом юридичної особи, а стороною у судовому процесі може бути лише юридична особа, обов`язок щодо повернення коштів виплачених як допомога по безробіттю покладається на ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Крім того, як вбачається з наявної в матеріалах справи персональної картки №145224052200003 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ІНФОРМАЦІЯ_7 у період з 23.08.2022 по 16.05.2024.
В постанові Миколаївського апеляційного суду від 25.02.2025 у справі №467/885/24 Первомайський РТЦК є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має самостійного балансу, реєстраційних рахунків в органах Казначейства та не може здійснювати будь-які фінансові операції.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_11 є роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 в розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Також, судом встановлено, що у матеріалах справи відповідні докази на підтвердження відшкодування відповідачем на користь позивача виплаченого забезпечення по безробіттю в розмірі 20826,67 грн. відсутні та протилежного відповідачем не спростовано.
Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що стягнення з нього виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у розмірі 20 826,67 грн. є подвійним стягненням коштів за рахунок асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 , фінансування видатків забезпечується коштами Державного бюджету України, що призводить до порушення положень Бюджетного кодексу України, зокрема, ст. 48, оскільки станом на березень 2025 року ним уже було нараховано ОСОБА_1 з огляду на наступне.
Так, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 зазначено, що згідно з абз.2 п.32. постанови Пленуму Верховного Суду України за N9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Тобто, з наведеного вбачається, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.
Крім того суд зазначає, що Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року по справі № 922/541/17, від 03.04.2018 року по справі № 924/29/17, від 03.04.2018 року по справі № 908/1076/17, від 11.04.2018 року по справі № 915/13/17, від 12.04.2018 року у справі № 924/22/17.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Миколаївського обласного центру зайнятості обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі.
Таким чином, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на відшкодування витрат на допомогу по безробіттю в розмірі 20826,67 грн., що цілком відповідає такому способу захисту цивільних прав та інтересів позивача як примусове виконання обов`язку в натурі.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов Миколаївського обласного центру зайнятості до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 20826,67 грн. задовольнити.
2. СТЯГНУТИ з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Миколаївського обласного центру зайнятості (54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 68; код ЄДРПОУ 03491441) витрати на виплату допомогу по безробіттю в сумі 20826/двадцять тисяч вісімсот двадцять шість/грн. 67 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн. 40 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Ільєва