КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2026 року м. Київ справа №640/1884/21
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні 
дії, 

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби, в якому просить суд:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 24.12.2020 № 479-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2) зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти нове рішення, яким визнати громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. 

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин на території російської федерації, у 2009 році здійснив законний в`їзд на територію України на підставі дійсного паспорта громадянина рф. Причиною виїзду із рф стало незаконне скасування вищим судом рф виправдувального вироку по кримінальній справі стосовно позивача, якого звинувачено за частиною четвертою статті 290 Кримінального кодексу рф (отримання хабаря у великому розмірі). На переконання позивача, дана справа є політично вмотивована та стала наслідком його відмови від виконання незаконних усних вказівок керівництва під час роботи в прокуратурі Ставропольського краю. 
Бажаючи отримати захист на території України, позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача. Натомість, відповідач протиправно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону - відсутні.
Не погоджуючись із аргументами позивача, Державна міграційна служба України подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що в результаті аналізу матеріалів справи позивача, ДМС України не встановлено наявності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. 
До того ж, не встановлено ризику можливого покарання позивача в країні громадянської належності, який би перевищував загальний ризик покарання, яке застосовується у рф за подібні правопорушення. Також зазначено, що позивачем не доведено, а ДМС України не встановлено наявність загрози для позивача при поверненні до країни громадянської належності зазнати індивідуальної серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. 
Також відповідач звертає увагу на те, що після в`їзду на територію України позивач був зобов`язаний без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Однак позивач, перетнувши кордон України у 2009 році, звернувся до уповноважених органів міграційної служби лише у 2017 році, тобто після спливу понад 8 років.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дій у справі.
22.02.2021 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 13.01.2023 № 03-19/2176/23 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи № 640/1884/21.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Балаклицькому А.І.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
06.03.2024 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив аналогічного змісту до раніше поданого відзиву. Однак звернено увагу суду на обставину закінчення строку дії довідки позивача про звернення за захистом в Україні 06.03.2022, про продовження строку дії зазначеної довідки позивач не звертався. ДМС України має припущення, що позивач залишив територію України та не повідомим територіальний орган ДМС про свій намір, місце перебування позивача - не відоме. На переконання ДМС України, відсутність реалізації прав позивача на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України. 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2024 справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Додаткових заяв чи клопотань до суду подано не було.
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.08.2018. 
14.09.2007 відносно позивача була відкрита кримінальна справа за скоєння злочину, передбаченого частиною четвертою статті 290 КК рф (отримання хабаря у великих розмірах), він був взятий під варту та перебував у СІЗО 19 місяців. В подальшому, в квітні 2009 року Північно-Кавказьким окружним військовим судом винесено виправдовуваний вирок та позивача звільнено з-під варти. 01.10.2009 верховним судом рф винесено рішення про скасування вищезазначеного випрадовувального вироку у зв`язку з встановленням порушення кримінально-процесуального закону та справу направили на новий розгляд. Побоюючись за своє життя і свободу, у зв`язку з вичерпанням всіх засобів національного захисту, позивач здійснив в`їзд на територію України. 
03.07.2017 позивач вперше звернувся до Управління ДМС України в Київській області із заявою. Рішенням ДМС України від 13.04.2018 № 134-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі того, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» - відсутні. Рішення заявником не оскаржувалось.
10.08.2018 позивач вдруге звернувся до Державної міграційної служби України із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За словами позивача, було виявлено нові обставини, які раніше не були відомі ДМС України: 13.04.2018 Генеральним Секретаріатом Інтерполу після розгляду його скарги визнано, що влада рф безпідставно його переслідує, наслідком чого стало те, що його виключили з обліків Інтерполу. 
Підставою звернення стало те, що позивач має побоювання, що у разі повернення до рф він зазнає незаконного кримінального переслідування, арешту, та припускає, що його можуть вбити. Також має побоювання, що співробітники спецслужб рф можуть встановити його місцезнаходження та незаконно вивезти з України чи вбити. 
За результатами розгляду матеріалів особової справи № 2018KV0172 громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.11.2020, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина рф ОСОБА_1 . 
Згідно висновку від 13.11.2020, ДМС України вважає, що звинувачення позивача у скоєнні злочину за частиною четвертою статті 290 КК рф має політичне підґрунтя нічим не підтверджується. Санкції за порушення законодавства країни громадянської належності позивача не можуть розцінюватись, як переслідування за політичними мотивами. До того ж, не встановлено ризику можливого покарання позивача в країні громадянської належності, який би перевищував загальний ризик покарання, яке застосовується в рф за подібні правопорушення. 
Таким чином, позивач не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні. 
Окрім іншого, позивачем не доведено, а міграційною службою не встановлено наявність загрози для заявника при поверненні до країни громадянської належності зазнати індивідуальної серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. 
Рішенням ДМС України від 24.12.2020 № 479-20 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 - відмовлено. 
Вважаючи протиправним зазначене рішення відповідача, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. 
Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону № 3671-VI.
За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
За приписами статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН від 16.12.1998 «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання такої особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Суд з висновку Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 03.11.2020 у справі № 2018KV0172 встановив, що ОСОБА_1 у 2009 році здійснив законний в`їзд на територію України на підставі дійсного паспорта громадянина рф. Разом з тим, з 2010 по 2017 роки позивач перебував на території України нелегально.
Позивач, обґрунтовуючи необхідність залишення території рф зазначає, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних мотивів, як доказ зазначеного приводить відкриту на нього кримінальну справу за скоєння злочину, передбаченого частиною четвертою статті 290 КК рф (отримання хабаря у великих розмірах).
Рішенням верховного вуду рф скасовано виправдовувальний вирок, винесений Північно-Кавказьким окружним військовим судом, у зв`язку з порушенням кримінально-процесуального закону та справу направили на новий судовий розгляд. 
Суд відзначає, що кримінальну справу відносно ОСОБА_1 на території рф порушено ще у 2007 році, а до України позивач потрапив у 2009 році. Відповідні обставини сторонами не заперечуються.
За захистом в Україні позивач звернувся вперше лише в 2017 році, отримавши відмову, вдруге - у 2018 році, тобто зі спливом більше як 7 років з моменту перетину кордону.
Позивач ніяк не аргументує причину затримки свого звернення до уповноважених органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; було тільки зазначено, що у 2015 році позивач звертався до представництва УВКБ ООН в Україні із заявою про переселення до третьої безпечної країни, на що 04.11.2015 отримав відмову. 
Разом з тим суд відзначає про відсутність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між переслідуванням позивача на території рф та політичної складової зазначеного кримінального переслідування. 
Суд також звертає увагу, що строк дії довідки позивача про звернення за захистом в Україні сплинув ще 06.03.2022, про продовження строку дії зазначеної довідки позивач не звертався. Позивач щодо цієї обставини не заперечує, тож суд має припущення, що позивач залишив територію України та не повідомим територіальний орган ДМС про свій намір, а станом на дату винесення рішення місце перебування позивача - не відоме. Таким чином суд презюмує, що відсутність реалізації прав позивача на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України. 
З урахуванням вищенаведеного, суд висновує, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України, не звернення позивача за захистом в Україні ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до відповідача із заявою після застосування до позивача засобів кримінально-процесуального впливу обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.
Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства такої країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.
Водночас, у матеріалах відсутні докази перебування позивача у розшуку за політичною складовою.
Як встановлено судом з висновку Державної міграційної служби України від 03.11.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2018KV0172, матеріали перевірки свідчать, що у країні громадянської належності щодо заявника відкрита кримінальна справа за скоєння злочину передбаченого частиною четвертою статті 290 КК рф (отримання хабаря у великих розмірах), яке передбачає санкцію у вигляді штрафу в розмірі від 1 млн до 3 млн рублів, або в розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період від одного року до 3 років, або в розмірі шістдесяти кратної до вісімдесяти кратної суми хабаря з позбавленням права займати певні посади або займатись певною діяльністю на строк до 7 років або з позбавленням свободи на строк від 5 до 10 років зі штрафом у розмірі до п`ятдесяти кратної суми хабаря або без такого і з позбавленням права займати певні посади або займатись певною діяльністю на строк до 7 років або такого. При цьому, матеріали справи не місять доказів, що позивач вів опозиційну діяльність, виступав з критикою дій діючої влади рф, приймав участь у акціях протесту, був членом політичних, військових, релігійних, цивільних організацій тощо, таким чином в суду немає підстав вважати, що стосовно позивача ведеться політичне переслідування. 
За вказаних обставин, суд зазначає, що злочин, який інкримінується позивачу, здійснено виключно з особистих причин, тому звернення позивача із заявою про визнання його біженцем може свідчити про намагання уникнути покарання.
Суд зазначає, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи кількома конвенційними ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою підставою для набуття статусу біженця.
Разом з тим, жодної із вищеперелічених в даному випадку підстав судом не встановлено.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач намагається отримати захист в Україні саме у зв`язку із проведенням в рф кримінального провадження та відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI він не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, оскільки позивач не надав відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, суд висновує, що рішення ДМС України від 24.12.2020 № 479-20 про відмову у визнанні громадянина рф ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, а відтак скасуванню не підлягає.
У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти нове рішення про визнання громадянина рф ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства необхідно відмовити, оскільки вона є похідною від первісної вимоги.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).
Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VI. Судові витрати.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а також з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, підстав для відшкодування позивачу судових витрат немає.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.