ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2026 р. справа № 300/8817/25
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (надалі, також – відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також – третя особа, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якій просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 12.11.2025 за № 926010146420 про відмову у переведенні на пенсію за віком на пільгових умовах;
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період роботи на території російської федерації з 24.10.2015 по 03.06.2016 та з 06.06.2016 по 20.04.2022; до пільгового стажу за списком № 2 періоди роботи на території російської федерації з 02.02.2006 по 23.04.2008, з 12.09.2008 по 08.11.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019 та з 16.01.2020 по 20.04.2022, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 05.11.2025, з врахуванням відомостей довідок про заробітну плату, які містяться в матеріалах пенсійної справи, в тому числі від 09.09.2016 № 16, від 05.05.2025 № 92, від 21.04.2025 № 65, № 66, № 67, № 68, № 69, № 70 за період роботи 2015-2022 роки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, за наслідками розгляду заяви, поданої позивачем, прийнято рішення від 12.11.2025 № 926010146420, яким ОСОБА_1 частково відмовлено у ТОВ "Управління бурових робіт – 1" з 24.10.2015 по 03.06.2016, на посаді бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ; у ТОВ "Нафтогаз – буріння" з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 01.05.2019 по 15.01.2020, з 16.01.2020 по 20.04.2022 на посадах бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ, інженером-технологом та майстром по складним роботам, оскільки Україна припинила свою участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Також до пільгового страхового стажу не зараховано періоди роботи у ТОВ "Агриліт" (з 02.04.2007 року ТОВ "Інтеграл-Буріння") з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008 на посадах помічника бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин нафти і газу, бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин нафти і газу, які передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а); у ТОВ "КНГ-Сервіс" з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015 на посаді бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ, яка передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а); у ТОВ "Нафтогаз-Буріння" з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022 на посадах бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ та майстром по складним роботам із бурових, яка передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а) та Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 абзац 2 та абзац 24), то дані періоди не було зараховано до пільгового стажу без наведення мотивів. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, оскільки між Україною та рф існував міжнародний договір, який передбачав зарахування періодів роботи на території іншої держави до страхового стажу особи. Крім того, зазначає, що він працював на посадах, які дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, однак відповідач без будь-якої вмотивованості відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Щодо довідок, то просить суд зобов`язати відповідача призначити пенсію з урахуванням відомостей довідок про розмір заробітної плати позивача, оскільки відомості про заробітну плату в таких довідках не було враховано до його пенсії. Відтак, просить позов задовольнити (а.с. 1-58).
11.12.2025 до відділу документального забезпечення – канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява, якою до позовної заяви долучено квитанцію про сплату судового збору (а.с. 60-61).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 62-64).
26.12.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшла заява, якою до матеріалів справи долучено оскаржуване рішення (а.с. 68-71).
02.01.2026 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від третьої особи надійшли пояснення по справі. У своїх поясненнях третя особа вказує на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано відомостей щодо зарахування страхових внесків до пенсійного фонду рф. З приводу наданих довідок про розмір нарахованої заробітної плати, то вказує що такі довідки підлягають врахуванню при призначенні пенсії у випадку підтвердження такої довідки первинними документами. До пояснень третьою особою долучено витребувані судом матеріали пенсійної справи позивача (а.с. 72-178).
05.01.2026 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач зазначає, що Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок підтвердження та зарахування періодів роботи за кордоном, якою передбачено можливість зарахування відповідного стажу тільки за наявності чинного міжнародного договору між Україною та відповідною іноземною державою у сфері пенсійного забезпечення. Також звертає увагу на те, що надані позивачем документи не є перекладеними на українську мову та на них не проставлено апостиль. З приводу застосування пункту б частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то вказує на те, що дана стаття втратила чинність. Також вказує на те, що вимоги, що стосуються зарахування заробітної плати, вказаної у наданих довідках, є передчасними, оскільки відповідачем питання врахування відомостей про заробітну плату позивача не вирішувалося. Зважаючи на це, просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 179-184).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 19.01.2026 по 30.01.2026, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності (зворотна сторона а.с. 15).
05.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2, відповідно до пункту б) частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с. 79-80).
За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивача, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області № 926010146420 від 12.11.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу. До загального страхового стажу частково не зараховано періоди роботи у ТОВ "Управління бурових робіт – 1" з 24.10.2015 по 03.06.2016, на посаді бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ; у ТОВ "Нафтогаз – буріння" з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 01.05.2019 по 15.01.2020, з 16.01.2020 по 20.04.2022 на посадах бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ, інженером-технологом та майстром по складним роботам, оскільки Україна припинила свою участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Також до пільгового страхового стажу не зараховано періоди роботи у ТОВ "Агриліт" (з 02.04.2007 року ТОВ "Інтеграл-Буріння") з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008 на посадах помічника бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин нафти і газу, бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин нафти і газу, які передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а); у ТОВ "КНГ-Сервіс" з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015 на посаді бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ, яка передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а); у ТОВ "Нафтогаз-Буріння" з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022 на посадах бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ та майстром по складним роботам із бурових, яка передбачена Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 пункт 12.1а) та Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 року (Розділ ХІІ підрозділ 1 абзац 2 та абзац 24), то дані періоди не було зараховано до пільгового стажу без наведення мотивів (а.с. 69-70).
Вважаючи вказану відмову протиправною, з метою зобов`язання зарахування всіх періодів роботи до страхового та пільгового стажу та призначення пільгової пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами частини 1 статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 (надалі, також – Закон № 1058-IV), який набув чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія – щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Пунктом 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058 визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до пункту б частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (надалі, також – Закон № 1788-ХІІ), право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від останнього місця роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До спірних правовідносин суд застосовує норми матеріального права з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.
3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148, що доповнив Закон № 1058-IV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту:
"На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, – після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах".
За приписами статті 12 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за віком мають чоловіки – після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом "б" статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно з частиною 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року, № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою від 12.08.1993 за № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі, також – Порядок № 637).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку № 637).
У пункті 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, з огляду на наведене, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
З матеріалів справи встановлено, що до загального страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи на території рф з 24.10.2015 по 03.06.2016, з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 01.05.2019 по 15.01.2020, з 16.01.2020 по 20.04.2022, оскільки Україна припинила свою участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Факт незарахування даних періодів роботи до страхового стажу позивача підтверджується даними форми РС-право, в якій відсутні відомості про перераховані періоди роботи (а.с. 15).
В той час, судом встановлено, що вказані періоди роботи позивача на території російської федерації підтверджуються належними і достатніми доказами, зокрема періоди роботи з 24.10.2015 по 03.06.2016, з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 01.05.2019 по 15.01.2020, з 16.01.2020 по 20.04.2022 підтверджуються записами № 33-38 у вкладиші до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 24.10.2015, а також довідкою ТОВ "Нафтогаз Буріння" про особливий характер роботи чи умов праці без номера від 29.04.2025, довідкою ТОВ "Управління бурових робіт – 1" про заробітну плату ОСОБА_1 (період роботи з 24.10.2015 по 03.06.2016), довідками ТОВ "Нафтогаз Буріння" № 65, 66, 67, 68 від 21.04.2025, № 69, 70 від 22.04.2025, № 92 від 05.05.2025, про заробітну плату ОСОБА_1 (періоди роботи з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 01.05.2019 по 15.01.2020, з 16.01.2020 по 20.04.2022) (а.с. 24-26, 38, 46-50).
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність.
Дані записи містять підстави внесення, скріплені печатками підприємств та підписами посадових осіб, періоди не накладаються, виконані зрозумілим та читабельним почерком. Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано.
Крім того, вказані періоди роботи на території російської федерації підтверджено додатковими документами.
Відтак, судом з`ясовано, що спірні періоди трудової діяльності підтверджено достатніми письмовими доказами, достовірність яких не заперечується відповідачем, однак підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів стало припинення Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року. З цього приводу суд зазначає таке.
Відповідно до оскаржуваного рішення відповідача, про відмову у призначенні пенсії, до страхового стажу позивача не зараховано період його роботи у російській федерації.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною 1, 2 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі – закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав – учасниць СНД, у тому числі Україна та російська федерація (надалі – Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав – учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав – учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав – учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для здійснення трудової діяльності документи і завірений, у встановленому на території Сторони виїзду порядку, їх переклад державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Тож обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Водночас суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Тож, прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Відтак, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Суд зазначає, що за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Зважаючи на вищезазначене, рішення відповідача не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.
Наведені відповідачем доводи, обґрунтування та пояснення щодо відсутності правових підстав врахування записів вкладиша до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.10.2015 та інших підтверджуючих наявність страхового стажу у позивача документів для призначення пенсії, суд відхиляє, як необґрунтовані і такі, що не спростовують висновків суду у даній справі, оскільки суду не надано належних доказів в обґрунтування того, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів трудової діяльності суб`єкт владних повноважень діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно та з забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.
Посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 16.05.2025 "Деякі питання обчислення страхового стажу" (надалі, також – Постанова № 562) в частині зарахування періодів роботи до страхового стажу на пільгових умовах на основі чинного міжнародного договору суд відхиляє з огляду на те, що положення постанови № 562 не передбачають вимоги щодо саме "чинного" міжнародного договору. З приводу аргументів відповідача щодо застосування положень відповідної Угоди судом оцінка надана вище в цьому рішенні.
Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (надалі, також – Інструкція № 58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Разом з вказаним, як передбачено у пункті 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у згаданому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючих довідок, наказів, відомостей тощо підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Суд звертає увагу, що саме трудова книжка є основним документом для зарахування того чи іншого періоду роботи до страхового стажу. Незважаючи на наявність чи відсутність додаткових документів, наявності в них розбіжностей чи будь-яких інших недоліків не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу оспорюваних періодів роботи, які належним чином підтверджуються записами у трудових книжках позивача.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність.
Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини, суд вважає, що підстав для не зарахування спірних періодів роботи позивача в російській федерації для обрахунку загального страхового стажу при призначенні пенсії позивачу відсутні, а надані підтверджуючі документи не викликають сумнівів щодо їх належності позивачу.
З приводу зарахування періодів роботи з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022 до пільгового стажу, суд звертає увагу на наступне.
Судом встановлено, що вказані періоди роботи позивача підтверджуються записами № 12-19, 30-32 трудової книжки серії НОМЕР_2 (періоди з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015), записами № 33-38 у вкладиші до трудової книжки НОМЕР_1 (періоди з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022), а також довідкою ТОВ "Інтегра-Буріння" № 391 від 11.12.2008 та № 849 від 14.07.2015 про уточнення характеру роботи чи умов праці, робота в яких зараховується до спеціального стажу, який дає право на дострокову трудову пенсію по віку у зв`язку з особливими умовами праці (з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008), карткою атестації робочого місця по умовам праці № 28, протоколом виміру та оцінки умов праці при впливі хімічного фактора № 28-Х від18.07.2012; довідкою ТОВ "КНГ-Сервіс" № 236 від 10.06.2015 про уточнення характеру роботи чи умов праці, робота в яких зараховується до спеціального стажу, який дає право на дострокову трудову пенсію по віку у зв`язку з особливими умовами праці (з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015), карткою атестації робочого місця по умовам праці № 011202а; довідкою ТОВ "Нафтогаз-Буріння" б/н від 29.04.2025 про уточнення характеру роботи чи умов праці, робота в яких зараховується до спеціального стажу, який дає право на дострокову трудову пенсію по віку у зв`язку з особливими умовами праці (з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022) (а.с. 19 – зворотна сторона а.с. 20, а.с. 23-28, 30-38).
Відповідач не наводить аргументів щодо причин незарахування періодів роботи до пільгового стажу роботи позивача. Щодо підстав для зарахування даних періодів роботи до пільгового стажу суд звертає увагу на таке.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (надалі, також – Порядок № 383), встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.
Отже, як зазначено вище, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Відповідно до даних трудової книжки позивача та вкладиша до трудової книжки, ОСОБА_1 протягом всіх аналізованих в цьому рішенні періодів роботи на території рф та території України працював на посадах:
з 02.02.2006 по 01.10.2006 – "помічник бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ";
з 02.10.2006 по 23.04.2008 – "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ";
з 25.07.2011 по 30.09.2014 – "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ";
з 01.10.2014 по 28.05.2015 – "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ";
з 06.06.2016 по 30.04.2019 – "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ";
з 16.01.2020 по 20.04.2022 – "майстер із складних робіт у бурінні".
Належність тієї чи іншої посади до переліку таких, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах визначається відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України.
Посада "помічник бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ" передбачена підпунктом 12.1а підрозділу 1 "Буріння" розділу ХІІ "Буріння, видобування та переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля і сланцю" Списку № 2, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 р. Даній посаді присвоєний код 12.1а, що додатково підтверджується довідкою про розмір наявного трудового стажу для призначення пенсії, виданою ТОВ "Інтегра-Буріння" № 591 від 11.12.2008.
Посада "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ" передбачена підпунктом 12.1а підрозділу 1 "Буріння" розділу ХІІ "Буріння, видобування та переробка нафти, газу та газового конденсату, переробка вугілля і сланцю" Списку № 2, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 р. Даній посаді присвоєний код 12.1а, що додатково підтверджується довідками про розмір наявного трудового стажу для призначення пенсії, виданими ТОВ "Інтегра-Буріння" № 591 від 11.12.2008 та № 849 від 14.07.2015 та ТОВ "КНГ-Сервіс" № 236 від 10.06.2015.
Посада "бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту і газ" передбачена абзацом 2 підрозділу 1 "Буріння" розділу ХІІ "Буріння, видобування та перероблення нафти, газу та газового конденсату, перероблення вугілля та сланцю" Списку № 2, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 р., додатково підтверджується довідкою про розмір наявного трудового стажу для призначення пенсії, виданою ТОВ "Нафтогаз-Буріння" б/н від 29.04.2025.
Посада "майстер із складних робіт у бурінні" передбачена абзацом 24 підрозділу 1 "Буріння" розділу ХІІ "Буріння, видобування та перероблення нафти, газу та газового конденсату, перероблення вугілля та сланцю" Списку № 2, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 р., додатково підтверджується довідкою про розмір наявного трудового стажу для призначення пенсії, виданою ТОВ "Нафтогаз-Буріння" б/н від 29.04.2025.
Суд зазначає, що відповідач належним чином не з`ясував, чи не підпадають посади позивача, на яких він перебував з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022 під такі, що визначені списком № 2 і період роботи на яких підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах.
Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
В той же час, відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача чи для отримання відповідних документів, натомість відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів його роботи.
Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини, суд вважає, що підстав для не зарахування періодів роботи позивача з 02.02.2006 по 01.10.2006, з 02.10.2006 по 23.04.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014 та з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019, з 16.01.2020 по 20.04.2022 в російській федерації для обрахунку пільгового страхового стажу при призначенні пенсії позивачу відсутні, а надані підтверджуючі документи не викликають сумнівів щодо їх належності позивачу.
Стосовно посилань відповідача на те, що норми пункту б частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не підлягають застосуванню у зв`язку з втратою такими нормами чинності, суд звертає увагу на наступне.
На час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017.
Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
У Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 Конституційний Суд України в абзаці 10 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини зазначив, що "положення частини 3 статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності".
Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.
У Рішенні від 27.02.2018 № 1-р/2018 Конституційний Суд України в абзаці 6 підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини зазначив, що "одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної".
Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття "легітимні очікування") (Доповідь "Верховенство права", схвалена Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
У Рішенні від 20.12.2017 № 2-р/2017 Конституційний Суд України в абзаці 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини зазначив, що "принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
Відтак, суд вважає, що, обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
"Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").
Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Стосовно посилань відповідача на відсутність апостилю компетентного органу держави, в якій документ був складений, то суд вказує, що згідно з частини 1 статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (Конвенція від 22.01.1993), документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.
Згідно частини 2 статті 13 Конвенції від 22.01.1993, документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
23.12.2022 набрав чинності Закон України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" від 01.12.2022 № 2783-ІХ.
Після зупинення дії, Конвенція від 22.01.1993 не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією. Таким чином, документи, видані компетентними органами росії приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку, проставлення апостилю.
Проте, відповідно до пункту 1 Постанови КМУ від 04.02.2023 № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Враховуючи, що архівні довідки про підтвердження трудового стажу до 24.02.2022 приймалися на території України без спеціального посвідчення, то посилання відповідача про необхідність проставлення апостилю є безпідставними. Жодних інших зауважень щодо вказаного періоду відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено.
Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 05.11.2025, з врахуванням відомостей довідок про заробітну плату, які містяться в матеріалах пенсійної справи, в тому числі від 09.09.2016 № 16, від 05.05.2025 № 92, від 21.04.2025 № 65, № 66, № 67, № 68, № 69, № 70 за період роботи 2015-2022 роки, суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні відповідача довідкам, які позивач надав разом із позовною заявою не надавалася оцінка.
Суд зазначає, що оцінку питанню належності довідок для обрахунку пенсії було надано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, яким було відмовлено у врахуванні відомостей про заробітну плату позивача відповідно до даних довідок, оскільки російська федерація припинила свою участь у вищезгаданій Угоді. Однак, у позивача відсутні належні та достатні докази того, що відповідач у даній справі, яким є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області при прийнятті рішення щодо призначення пенсії позивачу не візьме до уваги відомості довідок про розмір заробітної плати позивача. Тому, в даній частині суд робить висновок про передчасність вимог щодо врахування даних довідок при визначенні розміру пенсії позивача, оскільки його право в цій частині не є порушеним відповідачем.
Відтак суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 12.11.2025 № 926010146420 є протиправним та підлягає скасуванню.
Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто дискреційні повноваження – це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. 
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд звертає увагу позивача, що ним у прохальній частині допущено описку в частині позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оскільки даний суб`єкт не залучений до розгляду справи та згадується позивачем тільки в прохальній вимозі про зобов`язання зарахування періодів роботи до стажу роботи в шкідливих умовах праці.
Разом з тим, суд зауважує таке. 
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії.
Суд констатує, що після зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача, загальний період його страхового стажу буде більшим, ніж мінімально необхідний для призначення пенсії за віком, відповідно до пункту б частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ, а саме мінімальною тривалістю 30 років. Також суд констатує, що після зарахування спірних періодів роботи до пільгового стажу роботи позивача, загальний період його пільгового стажу роботи буде більшим, ніж мінімально необхідний для призначення пенсії за віком, відповідно до пункту б частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ, а саме мінімальною тривалістю 12 років 6 місяців на відповідних роботах.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення пенсії позивача, зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, періоди роботи на території російської федерації: з 24.10.2015 по 03.06.2016 та з 06.06.2016 по 20.04.2022; зарахувати до пільгового стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах періоди роботи з 02.02.2006 по 23.04.2008, з 12.09.2008 по 08.11.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019 та з 16.01.2020 по 20.04.2022, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до б) частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.2025 та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, з врахуванням висновків суду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.
Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною другою статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Щодо судових витрат суд звертає увагу на наступне.
Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн згідно квитанції до платіжної інструкції № 2502-2996-9269-1023 від 11.12.2025 (а.с. 61).
Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Інші витрати, питання про розподіл яких може бути вирішено судом, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 12.11.2025 № 926010146420 про відмову у перерахунку ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи на території російської федерації: з 24.10.2015 по 03.06.2016 та з 06.06.2016 по 20.04.2022.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, зарахувати до пільгового стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах періоди роботи з 02.02.2006 по 23.04.2008, з 12.09.2008 по 08.11.2008, з 25.07.2011 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 28.05.2015, з 06.06.2016 по 30.04.2019 та з 16.01.2020 по 20.04.2022, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 05.11.2025 та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту б) частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (код ЄДРПОУ 20453063, пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, 88000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок. 
Копію цього рішення надіслати учасникам справи.
Відповідачу та третій особі копію цього рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 );
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (код ЄДРПОУ 20453063, пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, 88000);
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя  Главач І.А.