ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/4113/25 пров. № А/857/3447/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові в електронній формі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі № 500/4113/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, 
місце ухвалення судового рішення 	м.Тернопіль	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Дерех Н.В.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Командира Військової частини НОМЕР_1 (надалі, відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 (надалі, відповідач-2), в якому, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви, просить визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за період з 1 січня 2023 року по 15 травня 2025 року, зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди у сумі 885000 грн (29,5 місяців х 30 000 грн), зобов`язати відповідача здійснити індексацію суми 885000 грн відповідно до ст. 524 та 625 Цивільного кодексу України — з урахуванням індексу інфляції та 3% річних — за період з 01.02.2023 по дату фактичної виплати, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 88500 грн (10% від суми винагороди) — через тривале ігнорування законного права, психологічне напруження, втрату довіри до інституцій та знецінення виконаних бойових завдань.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі № 500/4113/25 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його адміністративного позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що у період з січня 2023 року по травень 2025 року я ніс службу зі зброєю у таких формах:
січень 2023 – травень 2023 — охорона складів зберігання боєприпасів та військового майна (за межами ППД);
червень 2023 – серпень 2023 — служба на контрольно-пропускному пункті (КПП);
серпень 2023 – вересень 2023 — варта складів озброєння на території військової частини;
жовтень 2023 – грудень 2024 — служба на КПП;
грудень 2024 – січень 2025 — озброєний патруль на території військової частини;
з лютого 2025 року — знову служба на КПП.
При цьому зазначає, що суд неправильно застосував Порядок №260, позаяк служба на КПП, у варті та патрулі охоплюється «спеціальними бойовими (службовими) завданнями»
Відповідно до п. 2 розд. XXXIV Порядку №260 (у редакціях наказів №44 та №566) до спеціальних бойових (службових) завдань належать, зокрема: охорона та оборона військових об`єктів; здійснення пропускного режиму; несення служби зі зброєю; бойове чергування відповідно до Статутів ЗСУ; забезпечення безпеки складів, озброєння та боєприпасів.
Крім того просить суд апеляційної інстанції урахувати, що відповідно до ст. 9, 77, 80, 90 КАС України суд зобов`язаний забезпечити повне та всебічне з`ясування обставин справи, зокрема витребувати докази, якщо вони перебувають у володінні суб`єкта владних повноважень, а позивач об`єктивно не має доступу до них, оскільки на адвокатський запит його представника відповідачем не було надано витребуваних документів, а зокрема: книги/журнали добових нарядів; журнали видачі зброї та боєприпасів; журнали медичних оглядів перед заступанням у наряд; накази/витяги з наказів про призначення у варту/на КПП/в патруль; табелі обліку службового часу тощо.
Натомість незважаючи на істотне значення цих доказів, суд першої інстанції не витребував їх та дійшов висновку про «відсутність доказів» виконання позивачем спеціальних завдань.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про розгляд апеляційної скарги відповідач та позивач повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку відсутні підстави для виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за період з 1 січня 2023 року по 15 травня 2025 року, позаяк судом не здобуто доказів залучення позивача до участі у бойових (спеціальних) завданнях згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій.
При цьому суд встановив, що у період з 01.01.2023 по 15.05.2025 позивач залучався до несення служби зі зброєю у добовому наряді військової частини НОМЕР_1 у пункті постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ). Виконання позивачем обов`язків військової служби в добовому наряді, передбачених Статутом внутрішньої служби є відмінними від виконання бойового (спеціального) завдання, яке виконується в розумінні Постанови №168. 
Суд вказав, що 31.01.2023 додаткова грошова винагорода у розмірі 30000,00 грн. виплачувалась усім військовослужбовцям Збройних Сил України, які перебували поза межами районів ведення воєнних (бойових) дій, в той час як з 01.02.2023 відповідний підхід було змінено Міністерством оборони України.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за період з 1 січня 2023 року по 15 травня 2025 року, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди у сумі 885000 грн (29,5 місяців х 30 000 грн), то відповідно судом відмовлено у задоволенні вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити індексацію суми 885000 грн відповідно до ст. 524 та 625 Цивільного кодексу України — з урахуванням індексу інфляції та 3% річних — за період з 01.02.2023 по дату фактичної виплати, про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 88500 грн (10% від суми винагороди).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 09.06.2017.
У відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №135 від 15.05.2025, позивача з 15.05.2025 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.
02.06.2025 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив провести перерахунок грошового забезпечення за період служби з 01.01.2023 по 15.05.2025 з урахуванням належної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн згідно з Постановою №168; у разі виявлення заборгованості - здійснити виплату на користь позивача, відповідно до чинного законодавства: здійснити перерахунок усіх належних позивачу виплат, включаючи додаткову винагороду, відповідно до фактично відпрацьованого часу та норм чинного законодавства, і врахувати їх при остаточному розрахунку.
У відповідь на вказану заяву відповідачем на адресу позивача направлено лист №2321 від 18.06.2025, в якому зазначено, що виконання позивачем обов`язків військової служби в добовому наряді, передбачених Статутом внутрішньої служби є відмінними від виконання бойового (спеціального) завдання, яке виконується в розумінні Постанови №168, а тому підстави для здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача відсутні.
Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На виконання приписів частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ.
Так, положеннями статті 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Положеннями частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
В силу норм абзацу 1 частини 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (абзац перший частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).
Так, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (в подальшому - Постанова №704) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Постанови № 704, умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.
За змістом пункту 3 Постанови № 704, виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дію якого продовжено відповідними Указами Президента України по теперішній час.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято 28.02.2022 прийнято Постанову № 168, п. 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Постановою Кабінету Міністрів України “Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168” від 20.01.2023 № 43 (далі – “Постанова № 43”) внесено зміни до п. 1 Постанови № 168 та 2-1 Постанови № 168.
Після прийняття Постанови № 43, яка набрала чинності 21.01.2023, п. 1 Постанови № 168 було передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Відповідно до п. 2-1 Постанови № 168, в редакції Постанови № 43, керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000,00 грн.
В подальшому до Постанови № 168 вносилися зміни, які не змінювали закріпленого підходу щодо того, що саме Міністерство оборони України за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначає особливості виплати додаткової винагороди, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили України.
Тобто, з моменту набрання чинності Постановою № 43, додаткова винагорода, передбачена п. 1 Постанови № 168, у розмірі до 30000,00 грн., виплачувалась в порядку та на умовах, визначених керівниками відповідних міністерств.
Нормативно-правовим актом, яким встановлено порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі – “Порядок № 260”).
У зв`язку з прийняттям Постанови № 43 Міністерством оборони України прийнято наказ “Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” від 25.01.2023 № 44 (далі – “Наказ № 44”), яким Порядок № 260 доповнено розділом XXXIV, назва якого – “Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану”.
Пунктом 3 Наказу № 44 встановлено, що його норми застосовуються з 01.02.2023.
Відповідно до абз. 15-18 п. 2 розділу XXXIV Порядку № 260, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, у розмірі 30000,00 грн виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.
Відповідно до пункту 4 розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал)
або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова
відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Також до розділу XXXIV Порядку № 260 було внесено зміни наказом Міністерства оборони України “Про затвердження Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” від 26.09.2023 № 566 (далі – “Наказ № 566”), який набрав чинності 29.09.2023.
Відповідно до абз. 16-24 п. 2 розділу XXXIV Порядку № 260, в редакції Наказу № 566, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, у розмірі 30000,00 грн виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури – військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).
При цьому 4 розділу XXXIV Порядку № 260, в редакції Наказу № 566, встановлено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
За даними відомостей Військової частини НОМЕР_1 позивач у період з 01.02.2023 по 15.05.2025 не залучався до участі у спеціальних бойових завданнях, передбачених абз.абз. 16-18 п. 2 розділу XXXIV Порядку № 260, в редакції Наказу № 44, та абз.абз. 17-24 п. 2 розділу XXXIV Порядку № 260, в редакції Наказу № 566.
З пояснень позивача, які не заперечуються відповідачем у спірний період з 01.01.2023 по 15.05.2025 позивач залучався до несення служби зі зброєю у добовому наряді військової частини НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ).
Питання функціонування добового наряду військової частини врегульовано нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі – “Статут внутрішньої служби ЗСУ”).
Відповідно до ст. 5 Статуту внутрішньої служби встановлено, що внутрішня служба – це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 267 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, добовий наряд призначається для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини (підрозділу), контролю за станом справ у підрозділах і своєчасного вжиття заходів для запобігання правопорушенням, а також для виконання інших обов`язків внутрішньої служби.
За приведених фактичних обставин суд відхиляє твердження позивача про те, що несення ним служби в добовому наряді по контрольно- пропускному пункті військової частини НОМЕР_1 , здійснення охорони складів зберігання боєприпасів та військового майна, як на території військової частини, так і поза її межами (однак поза межами районів ведення воєнних (бойових дій), виконання завдань у складі патруля на території військової частини не відповідає критеріям бойового завдання, визначеного приведеними нормами права. 
Як наслідок суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для витребування від відповідача додаткових відомостей, позаяк з пояснень як відповідача так і самого позивача убачаються обставини з приводу несення позивачем служби в порядку виконання добового наряду по місцю знаходженню військової частини у АДРЕСА_1 , а не виконання бойового (спеціального) завдання на підставі бойового розпорядження (наказу).
Що ж стосується тверджень апеляційної скарги позивача щодо невідповідності рішення від 02.12.2025 постанові Верховного Суду у справі № Пз/990/10/22, від 06.02.2024 у справі №640/13029/22, то колегія суддів зазначає, що справа №640/13029/22 відрізняється за фактичними обставинами від справи № 500/4113/25 і правовідносини у цих справах по різному врегульовані нормами матеріального права. Зокрема, як вбачається із змісту постанови ВС від 06.02.2024, предметом спору у ній є стягнення додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 у період до17.08.2022.
Даними цієї справи з 01.02.2023 підстави та порядок виплати додаткової винагороди у розмірі до 30000,00 грн змінено відповідно до Постанови № 43 та Наказу № 44.
До 31.01.2023 додаткова грошова винагорода у розмірі 30000,00 грн. виплачувалась усім військовослужбовцям Збройних Сил України, які перебували поза межами районів ведення воєнних (бойових) дій, в той час як з 01.02.2023 відповідний підхід було змінено Міністерством оборони України на підставі та в порядку, визначеному Постановою № 168.
Що ж стосується доводів позивача з приводу постанов Верховного Суду у справі № 420/13878/22 та № 340/686/23, то за даними Єдиного державного реєстру судових рішень: предметом позову у справі № 420/13878/22 є визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду звернень та зобов`язання розглянути звернення позивача і надати письмову відповідь за результатами їх розгляду; предметом позову у справі № 340/686/23 є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірному випадку відсутні підстави для виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за період з 1 січня 2023 року по 15 травня 2025 року, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про: 
-визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 за період з 01.01.2023 по 15.05.2025;  
-зобов`язання відповідача здійснити індексацію суми 885000 грн відповідно до ст. 524 та 625 Цивільного кодексу України — з урахуванням індексу інфляції та 3% річних — за період з 01.02.2023 по дату фактичної виплати, про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 88500 грн (10% від суми винагороди), як похідної частини від вимоги, яка стосувалася нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі № 500/4113/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос