Справа № 359/235/21 головуючий у суді І інстанції Семенюта О.Ю.
провадження № 22-ц/824/4376/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року у справі за позовом Бориспільської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко Анни Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - товариство з обмеженою відповідальністю «Спліт Рент», про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та витребування цього об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння,
В С Т А Н О В И В:
у січні 2021 року Бориспільська міська рада Київської області звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В., треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», ТОВ «Спліт Рент», про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та витребування цього об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння, у якому з урахуванням заяви про часткову зміну предмета позову, остаточно просила суд:
скасувати рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. №48831072 від 24 вересня 2019 року;
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В.Ю. №51334392 від 26 лютого 2020 року;
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову посилалася на те, що Бориспільській територіальній громаді належать нежитлові приміщення загальною площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Цей об`єкт нерухомого майна складається з магазина площею 89,4 кв.м., кафе площею 156,6 кв.м., магазина площею 18,5 кв.м. та магазина площею 158,2 кв.м.
Рішенням державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. №48831072 від 24 вересня 2019 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення магазина площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Цьому об`єкту нерухомого майна був присвоєний номер: 500.
26 лютого 2020 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір дарування, за яким він безвідплатно відчужив у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В.Ю. №51334392 від 26 лютого 2020 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на придбане нею нежитлове приміщення.
Посилається на те, що право власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі акта про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію №17 від 24 травня 2001 року.
Однак, ОСОБА_2 не здійснював будівництво цього об`єкта нерухомого майна, спірне приміщення магазина перебувало в його оренді ще з 8 грудня 2000 року.
Відповідач обмежився лише проведенням внутрішніх будівельних робіт по облаштуванню підсобного приміщення, що не вважається будівництвом.
Ці обставини свідчать про відсутність підстав для здійснення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Дії державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. порушують право власності Бориспільської територіальної громади на вказаний об`єкт нерухомого майна.
В ході розгляду справи представник відповідача Пащенко Л.В. не визнав позов та посилався на відсутність доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_2 , є тим самим магазином площею 89,4 кв.м., що входить до складу нежитлових приміщень загальною площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , які належать Бориспільській територіальній громаді. Зокрема, в матеріалах справи відсутній висновок експерта за результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження вказаної обставини. Крім того, оскаржуючи рішення про державну реєстрацію за відповідачами права власності на спірне нежитлове приміщення магазина та оспорюючи дійсність договору дарування, Бориспільська міська рада обрала неналежний спосіб захисту права. Подана представником позивача Лосінцем Д.Ф. заява про часткову зміну предмета позову за своєю правовою природою є новим позовом, який містить зовсім інші підстави та предмет позову. Вказана заява була незаконно прийнята до розгляду на стадії закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Тому представник відповідача Пащенко Л.В. просив суд відмовити у задоволенні позову.
ОСОБА_1 також не визнала позов та посилалася на те, що ОСОБА_2 здійснив будівництво магазина продовольчих товарів по АДРЕСА_1 . На виконання будівельних робіт він витратив грошові кошти у великому розмірі та законно набув право власності на цей об`єкт нерухомого майна. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 мав право на власний розсуд розпоряджатись побудованим ним магазином, ОСОБА_1 вважається законною власницею цього об`єкта нерухомого майна. Вона стверджує, що придбане нею нежитлове приміщення магазина є зовсім іншим об`єктом нерухомого майна, що не відноситься до нежитлових приміщень загальною площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за позивачем. ОСОБА_1 підтримала доводи представника відповідача Пащенка Л.В. про те, що з самого початку розгляду цивільної справи Бориспільська міська рада обрала неналежний спосіб захисту права. Дізнавшись про це лише в ході розгляду цивільної справи по суті, Бориспільській міській раді належало пред`явити новий позов, а не подавати заяву про часткову зміну предмета позову.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Бориспільської міської ради нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . У задоволенні позову в частині інших вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Бориспільської міської ради витрати на оплату судового збору в розмірі 2 102 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 24 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у їх задоволенні.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в порушення ч. 3 ст. 40 ЦПК України, за відсутності відповідних повноважень, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову не на стадії підготовчого засідання, а саме - до його закінчення, а на стаді з`ясування обставин та перевірки їх доказами. Суд першої інстанції фактично прийняв заяву Бориспільської міської ради Київської області про зміну і підстав, і предмета позову. Вказує, що суд першої інстанції прийняв заяву про зміну предмету позову на стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, фактично, повністю нівелював значимість самої стадії підготовчого провадження, оскільки, вона повністю була позбавлена можливості на вчинення тих процесуальних дій, які передбачені саме на стадії підготовчого провадження (подання клопотань, тощо) з урахуванням заміни позивачем позовних вимог на стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами. Наголошує, що через такі дії суду першої інстанції, відвід, який було заявлено судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області є обґрунтованим, що є також підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Крім того, позивач взагалі не довів, що нежитлові приміщення, на які зареєстровано право власності позивача та нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , є одним і тим же приміщенням. Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його право власності на вказаний вище об`єкт - нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин).
02 липня 2024 року представник Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради - Толкач В.М. подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі клопотання Бориспільської міської ради Київської області було поновлено строк звернення із заявою про зміну предмету позову, а вже потім прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, що спростовує зміст апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції визнав причини пропуску позивачем строку на звернення із заявою про зміну предмету позову поважними та прийняв її до розгляду, чим в повній мірі дотримано та виконано норми процесуального законодавства. Крім того, відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного рішення, нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 є тим самим нежитловим приміщенням магазину площею 89,4 кв.м., що входило у склад нежитлових приміщень площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
02 липня 2024 року секретар Бориспільської міської ради Київської області - Байчас В.М. подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що суд першої інстанції визнав причини пропуску міською радою строку на звернення із заявою про зміну предмету позову поважними та прийняв її до розгляду, чим в повній мірі дотримався та виконав норми процесуального законодавства.
Вказує, що відповідачі повідомляли суд, що бажають надати інші докази на спростування змінених міською радою вимог, однак таких доказів протягом 3 місяців так і не надали.
Поданий відвід на суддю першої інстанції є необґрунтований, оскільки є нічим іншим, як проявом невдоволення (незгоди з рішенням) відповідача на законні та обґрунтовані процесуальні рішення судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
Позиція апелянтки про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 був лише орендарем, а не власником нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_1 , викладена також в рішенні Господарського суду Київської області від 15 грудня 2020 року у справі №911/1029/19, яким було зобов`язано ФОП ОСОБА_2 повернути ГУ ЖКГ виконавчого комітету Бориспільської міської ради нежитлове приміщення (магазин) площею 89,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2021 року вищевказане рішення в частині повернення приміщення залишено без змін та стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ГУ ЖКГ виконавчого комітету Бориспільської міської ради заборгованість по оплаті орендної плати за користування вказаним об`єктом нерухомого майна в розмірі 126 867,97 грн.
Також, в акті №17 від 24 травня 2001 року, на підставі якого зареєстровано право власності ОСОБА_2 на спірне приміщення площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_2 , зазначено іншу площу приміщення, а саме: 75,33 кв.м., та не вказано номеру приміщення.
Під час розгляду страви судом першої інстанції відповідачами так і не було обґрунтовано, з яких підстав та чому ОСОБА_2 зареєстрував право власності на нежитлове приміщення більшою площею ніж це визначено у вищезазначеному акті.
08 липня 2024 року директор ТОВ «Спліт Рент» - Шапошник М.В. подав пояснення, в яких зазначив, що у повному обсязі погоджується з викладеними доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо грубого порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
17 липня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтував тими ж обставинами, на які посилалася ОСОБА_1 та просив суд, апеляційну скаргу задовольнити.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 листопада 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.
20 січня 2026 року ОСОБА_1 подала пояснення в межах апеляційної скарги, у яких виклала додаткові обґрунтування щодо неправомірного прийняття судом першої інстанції до розгляду заяви позивача про зміну предмету спору після закриття підготовчого провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 27 січня 2026 року, залишено без розгляду клопотання апелянта про призначення будівельно-технічної експертизи у зв`язку з пропуском строку на його подання та відсутністю клопотання про його поновлення.
У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.
У судовому засіданні представник Бориспільської міської ради Київської області - Лосінець Дмитро Федорович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Пащенко Леонід Вікторович позицію апелянтки підтримав та просив задовольнити її апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представниця ТОВ «Спліт Рент» - адвокатка Авілова Еліна Павлівна позицію апелянтки підтримала та просила задовольнити її апеляційну скаргу.
У судове засідання представник Головного управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради не з`явився, 26 січня 2026 року подав заяву про розгляд справи без його участі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 17 вересня 2012 року №881 оформлено право власності Бориспільської територіальної громади в особі Бориспільської міської ради на нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
19 вересня 2012 року Бориспільській територіальній громаді в особі Бориспільської міської ради видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.
Цього ж дня, 19 вересня 2012 року, державний реєстратор Комунального підприємства «Бориспільське БТІ» прийняв рішення про державну реєстрацію за Бориспільською територіальною громадою в особі Бориспільської міської ради права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 вересня 2012 року №35557065.
Зі змісту листа Комунального підприємства «Бориспільське БТІ» від 24 вересня 2019 року №90 та копій технічних паспортів на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 відомо, що нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, право власності на які зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою, складалися із нежитлового приміщення магазину площею 89,4 кв. м, нежитлового приміщення кафе площею 156,6 кв. м, нежитлового приміщення магазину площею 18,5 кв. м та нежитлового приміщення магазину площею 158,2 кв. м.
Рішенням державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. від 24 вересня 2019 року №48831072 зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин), площею 89,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 вересня 2019 року №182180495.
За нотаріально посвідченим договором дарування від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 безвідплатно відчужив на користь ОСОБА_1 зазначене нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин).
Цього ж дня, 26 лютого 2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Владимирський В.Ю. рішенням №51334392 зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на придбане нею нежитлове приміщення магазину.
15 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Спліт-Рент» укладено договір оренди нежилого приміщення, за яким відповідач передала названому товариству у користування частину нежитлового приміщення (магазину), площею 44,7 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Вирішуючи спір у справі місцевий суд вважав доведеним, що Бориспільська міська рада не приймала рішення про передання нежитлового приміщення магазину у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, у зв`язку з чим вказаний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявленню. Відповідач ОСОБА_1 , набувши у власність спірне майно за безвідплатним правочином, не вважається добросовісним набувачем у розумінні статті 388 ЦК України. Отже, наявні підстави для витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння останнього набувача, якою є названий відповідач. Натомість пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд встановив факт неналежного повідомлення апелянтки про час і місце судових засідань.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги погоджується з висновками суду першої інстанції з нижченаведених підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та ін.).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).
Умови, за яких власник має право витребувати свою річ у добросовісного набувача, встановлює стаття 388 ЦК України.
За приписами частини першої цієї норми власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Отже, предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але й фактично вже нею не володіє та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і не добросовісний).
Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
При цьому належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно, у даному спорі ОСОБА_1 .
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Судовими рішеннями у справі №359/10324/21, які на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення при розгляді цієї справи встановлено, що нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 є тим самим нежитловим приміщенням магазину площею 89,4 кв.м., що входило у склад нежитлових приміщень площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою.
Зокрема, у 1973 році трест «Бориспільсільбуд» закінчив будівництво будинку по АДРЕСА_3 , що складався з 64 квартир та нежитлового приміщення магазину. 22 травня 1973 року трест «Бориспільсільбуд» передав вказаний будинок Бориспільському будинкоуправлінню. Ці обставини підтверджуються копією акту від 22 травня 1973 року (а.с.27 зворот, 87). Зі змісту архівного витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Бориспільської міської ради №13 від 8 липня 1974 року (а.с.80-82) вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради №165 від 8 липня 1974 року Бориспільському домоуправлінню було видано реєстраційне свідоцтво №161 на будинок по АДРЕСА_3 . Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №170 від 22 вересня 1992 року (а.с.93) АДРЕСА_3 була перейменована на вул. Київський шлях. Крім того, номер будинку, в якому розташовується спірне нежитлове приміщення, був змінений з №99 на №75. 8 грудня 2000 року КП «ЖЕК №1» уклало з приватним підприємцем ОСОБА_2 договір оренди №45, за яким КП «ЖЕК №1» передало у користування приватного підприємця ОСОБА_2 підсобне приміщення в житловому будинку по АДРЕСА_1 . В той же день приватний підприємець ОСОБА_2 звернувся до голови виконавчого комітету Бориспільської міської ради з заявою (а.с.94), в якій він просив надати дозвіл на проведення реконструкції переданого йому в оренду підсобного приміщення. Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №758 від 12 грудня 2000 року (а.с.95) приватному підприємцю ОСОБА_2 був наданий дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт та складання проектно-кошторисної документації на реконструкцію підсобного приміщення під магазин продовольчих товарів в житловому будинку по АДРЕСА_1 . (див. п. 6.2 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2020 року).
Отже, нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_1 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна в розумінні ст.331 ЦК України, оскільки магазин було збудовано трестом «Бориспільсільбуд» та на час проведення у 2001 році ремонту ОСОБА_2 вказаний об`єкт нерухомого майна існував понад 27 років.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає доведеним, що спірне нежитлове приміщення є одним і тим же приміщенням та є власністю Бориспільської міської ради.
В свою чергу відповідачі, у тому числі апелянтка, не надали жодного достатнього, допустимого та належного доказу на спростування вказаних обставин, зокрема, які б підтверджували факт створення нового об`єкту нерухомості (технічні умови, дозвіл на виконання будівельних робіт, щодо побудови нового об`єкту - нежитлової капітальної будівлі, проекту нежитлової будівлі, тощо) а тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивач не довів, що нежитлові приміщення, на які зареєстровано право власності позивача та нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , є одним і тим же приміщенням.
Таким чином, місцевий суд обґрунтовано вважав, що проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. по АДРЕСА_1 порушило право Бориспільської територіальної громади на нежитлові приміщення загальною площею 422,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , до складу яких входило спірне нежитлове приміщення (магазин).
А отже, Бориспільська міська рада має право оспорювати законність рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. №48831072 від 24 вересня 2019 року.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну правову оцінку, правильно виходив з того, що Бориспільська міська рада не приймала рішення про передачу нежитлового приміщення магазина у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, а отже, вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявлення.
Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення ч. 3 ст. 40 ЦПК України, за відсутності відповідних повноважень, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову не на стадії підготовчого засідання, а саме - до його закінчення, а на стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами, колегія суддів оцінює їх критично та вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Верховний Суд у постанові від 21 липня 2022 року у справі №910/18389/20 зазначив, що необхідність у зміні предмета позову може виникати на будь-якій стадії судового процесу, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать захист його порушених прав та інтересів.
У цій справі підготовче провадження було закрито ухвалою від 26 травня 2023 року.
Зі штампу, розміщеному на титульному аркуші заяви про часткову зміну предмета позову, вбачається, що вказаний процесуальний документ був поданий до суду 02 листопада 2023 року.
Ця обставина свідчить про те, що Бориспільська міська рада очевидно пропустила процесуальний строк, передбачений ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно з ч. 6 ст. 127 ЦПК України про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Судом першої інстанції на підставі клопотання позивача в межах своїх дискреційних повноважень щодо оцінки поважності причин пропуску процесуального строку було поновлено строк на звернення із заявою про зміну предмету позову, після чого прийнято таку заяву до розгляду, чим в повній мірі дотримано та виконано норми цивільного процесуального законодавства.
Щодо доводів апеляційного скарги про те, що через прийняття заяви про зміну предмету позову на стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, апелянтка була позбавлена можливості на вчинення тих процесуальних дій, які передбачені саме на стадії підготовчого провадження (подання клопотань, тощо), то колегія суддів виходить з наступного.
У день прийняття до розгляду заяви позивача про зміну предмета позову та її задоволення, у судовому засіданні 04 січня 2024 року суд оголосив перерву для здійснення відповідачами процесуальних прав (подання клопотань, відзивів, нових доказів, тощо), проте з матеріалів справи вбачається, що такими процесуальними правами відповідачі не скористалися і такі дії не вчинили.
Доводи апеляційної скарги, про те, що відвід, який було заявлено судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області є обґрунтованим, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів також вважає необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Згідно з п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незгода ОСОБА_2 з ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 04 січня 2024 року не є підставою для відводу судді Семенюти О.Ю.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №201/10234/20 викладеного у п. 16 ухвали, вбачається неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням судді чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова