Дата документу 16.01.2026 Справа № 335/4789/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/4789/25 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/98/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря О.С.,
Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргоюОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 29.04.2021 року між ТОВ «Мілоан», яке було первісним кредитором, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3157702 шляхом підписання відповідачем з використанням електронного підпису, у якому сторони погодили всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Відповідачу було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок у сумі 10 000,00 грн., проте ОСОБА_1 не виконував взяті на себе зобов`язання.
13.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 07Т, відповідно до умов якого позивачу відступлено право вимоги за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням умов укладеного договору відповідачем, за ним виникла заборгованість, яка становить 45 832,52 гривень, та складається з наступного: 9 215 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 34 717,52 гривень – заборгованість за відсотками; 1 900 гривень – заборгованість за комісійними винагородами; 0 гривень – заборгованість за пенею. 
На адресу ОСОБА_1 направлено досудову вимогу про сплату заборгованості, яка залишена ним без уваги. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «Діджи Фінанс».
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року у розмірі 45 832,52 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» суму заборгованості за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року у розмірі 45 832 гривні 52 копійки, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 гривні 40 копійок, витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень 00 копійок, а всього стягнуто 50 254 гривні 92 копійки. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Калінін С.К. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 у розмірі 13 156,00 грн., в решті позовних вимог відмовити; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судовий збір в розмірі 695,33 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 722,27 грн.; стягнути з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 4 634,20 грн.; стягнути з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн. в апеляційному суді та судовий збір за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 – адвокат Калінін С.К. зазначає, що відповідач погоджується з висновком суду першої інстанції, що уклав з ТОВ «МІЛОАН» договір про споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021 та отримав кошти в розмірі 10 000,00 грн. Проте, відвідач не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 45 832,52 грн. Отже, сторонами не заперечується факт виникнення спірних правовідносин, а саме укладення кредитного договору, отримання в кредит грошових коштів в зазначеній сумі, порушення обов`язку з її повернення.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути заборгованість за відсотками 34 717,52 грн., нарахованими за період з 29 квітня 2021 року по 07 серпня 2021 року. Проте, за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 ОСОБА_1 надавався кредит строком на 30 днів до 29 травня 2021 року зі сплатою відсотків, ставка яких визначена у розмірі 2,50 % в день, тип процентної ставки фіксована, та стандартна (базова) процентна ставка (застосовується у відповідності до умов пролонгації визначених в п. 2.3 Договору) визначена у розмірі 5,00 % в день. Тобто, умови договору позики передбачають різні умови нарахування відсотків. Матеріали справи не містять доказів зміни умов Договору в частині строку надання кредиту. Позовна заява також не містить посилань на такі обставини. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.
Відтак, вважає, що ТОВ «МІЛОАН» мало право нараховувати проценти лише по 29 травня 2021 року.
У п. 1.5. кредитного договору та додатку № 1 до договору (Графік платежів), який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту становить 19 400,00 грн., з яких: сума кредиту 10 000,00 грн., сума нарахованих процентів за користування кредитом за 30 днів розрахункового періоду становить 7 500,00 грн., що розраховані за процентною ставкою – 2,50 %, комісія за надання кредиту 1 900,00 грн.
Позивач згідно наданого ним розрахунку за період 29 квітня 2021 року по 07 серпня 2021 року просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками в сумі 34 717,52 грн., тобто у розмірі, який був йому відступлений ТОВ «МІЛОАН».
Звертає увагу, що в наданому позивачем розрахунку ТОВ «МІЛОАН» не зазначено за якою відсотковою ставкою нарахована заборгованість. Проте, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 30 дня кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт пролонгації договору, що на його думку відбувся. При цьому позивач не звернув уваги, що не повернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 30 денного строку кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 2.2.1. Договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Як наслідок, п. 2.3.1.1 договору визначено відповідні комісії, за управління та обслуговування кредиту, за період, що перевищує строк користування кредитом, а саме 3% за користування коштами протягом 3 днів, 5% за користування коштами протягом 7 днів та 10% за користування коштами протягом 15 днів. Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені комісії договір пов`язує з не поверненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак, по суті, це є санкцією для позичальника.
Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
Пунктом 2.2.1 договору визначено, що у випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, у сумі та на умовах, визначених п. 2.3 договору.
У разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін, договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами.
Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, у договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.6 договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме не повернення кредитних коштів у встановлений п. 1.3 договору строк кредитування, 30-ти денний термін, тобто фактично є санкцією.
За таких обставин, не повернення позичальником кредитних коштів у визначений п. 1.4 договору строк, є неправомірною поведінкою, а саме неповерненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі, встановленому договором.
Зазначає, що в цьому випадку права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного статтею 625 ЦК України, вимог про що останній не заявляв.
Вважає, що з огляду на погоджені сторонами умови договору, відсутні підстави для нарахування процентів з 29 травня 2021 року, тобто за межами строку кредитування, а їх нарахування позивачем є неправомірним.
Зазначає, що оскільки позика надавалася відповідачу строком з 29 квітня до 29 травня 2021 року, і в матеріалах справи відсутні докази щодо пролонгації договору, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період з розрахунку фіксованої процентної ставки 2,50 % у розмірі 7 500,00 грн., вважає обґрунтованими проценти саме в розмірі 7 500,00 грн. (10 000,00 грн. х 2,50 % х 30 день). Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 34 717,52 грн. Отже, за умовами договору позики відповідач мав би повертати тіло та відсотки, всього - 17 500,00 грн. (10 000,00 грн. + 7 500,00 грн.).
Вважає, що автопролонгація договору про споживчий кредит в односторонньому порядку не відбулася, з наступних підстав. Встановлено, що згідно з пунктом 1.3 договору № 3157702 від 29.04.2021 строк кредитування становить 30 календарних днів. При цьому, строк кредитування та строк дії договору є різними поняттями. Оскільки умови договору № 3157702 від 29.04.2021 відповідачем в частині його зобов`язань щодо погашення заборгованості за тілом кредиту не виконані, тому відповідно до п. 7.1 договору (строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань), даний договір діє і на день ухвалення судом рішення, і діяв після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, тому на спірні правовідносини поширюється дія абзацу другого частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону від 22 листопада 2023 року № 3498-IX. Абзацом другим частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом і продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Слід зробити висновок, що приписи п. 2.3.1.2 договору № 3157702 від 29.04.2021 щодо автоматичної пролонгації договору в односторонньому порядку суперечать положенням абзацу другого частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», і не можуть застосовуватися та не можуть бути підставою для стягнення відсотків у період автоматичної пролонгації договору, адже додаткового договору про продовження строку користування кредитом сторонами не укладалося.
Вказує, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості відповідача за нарахованими процентами у розмірі 34 717,52 грн. не є співмірною із розміром заборгованості за кредитом, яка становить 9 215,00 грн. за договором № 3157702 від 29.04.2021, та суперечить принципам розумності і добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Фактично позивач порушує питання про стягнення з позичальника суми процентів за користування кредитом у розмірі, що більше ніж у 3 рази перевищує розмір кредиту.
Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 1 900,00 грн. – комісії за надання кредиту, вважає, що вона задоволенню не підлягає. Позивач не роз`яснив за які конкретні дії з відповідача буде взята комісія за надання кредиту (управління та обслуговування кредиту). Розмір комісії встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. Умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг.
Відповідно до наданих первісним кредитором відомостей про щоденні нарахування та погашення щодо позичальника ОСОБА_1 за договором по споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021 вбачається, що останнім було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 4 344,00 грн. в рахунок погашення заборгованості. Отже, ОСОБА_1 здійснював погашення заборгованості, однак після закінчення строку кредитного договору останній не в повній мірі повернув грошові кошти та сплатив проценти за користування ними, тому вважає, що з нього на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 13 156,00 грн. (10 000,00 грн. тіло кредиту + 7 500,00 грн. відсотки за користування кредитом = 17 500,00 грн. - 4 344,00 грн. сума, сплачена ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором).
Від представника ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенка М.Е. на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення у справі, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін; стягнути зі скаржника на користь позивача витрати, понесені ним на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції за написання додаткових пояснень на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у розмірі 6 000,00 грн.
Звертає увагу, що відповідач у апеляційній скарзі не заперечує факт існування правовідносин з первісним кредитором на підставі договору, який передбачає надання, отримання та повернення кредитних коштів. 
Зазначає, що на підтвердження законності нарахування розміру заборгованості, позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року, яка сформована, підписана та надана первісним кредитором.
Відповідно до п. 2.3.1. Договору позичальник за наявності відповідної пропозиції Позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та певну частку Заборгованості по кредиту. Зазначеним пунктом також передбачено, що користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Звертає увагу, що згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021, відповідачем вчинялися дії по сплаті комісії за пролонгацію за кредитним договором, а саме:
Сплата процентів по кредиту: 29.05.2021 в розмірі 1 880,00 грн; 04.06.2025 в розмірі 894,00 грн. Загалом сплачено: 2774,00 грн.
Сплата тіла кредиту: 29.05.2021 в розмірі 500,00 грн; 04.06.2025 в розмірі 285,00 грн. Загалом сплачено: 785,00 грн.
Сплата комісії за пролонгацію: 29.05.2021 в розмірі 500,00 грн; 04.06.2025 в розмірі 285,00 грн. Загалом сплачено: 785,00 грн.
Вважає, що умовами кредитного договору № 3157702 від 29.04.2021 року сторони передбачили порядок продовження строку договору, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
Крім того, від представника ОСОБА_1 – адвоката Калініна С.К. на адресу апеляційного суду надійшли заперечення, в яких він зазначає, що з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, заявлена до стягнення з відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» сума витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000,00 грн. не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеною, несправедливою. Так, з боку адвоката не потребувало значного часу для надання такої консультації, вивчення документів та складання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки справи відносно осіб, які є боржниками за договорами самі по собі є ідентичними, та вказана категорія справ (стягнення заборгованості) є розповсюдженою.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступнихпідстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 3157702, шляхом подання Позичальником відповідної Анкети-заяви та його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Договір № 3157702 від 29.04.2021 року укладено між сторонами в електронному вигляді. 
Згідно з п. 1.1. Договору, Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений п. 1.3. Договору, надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі – плата) у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. 
Відповідно до п. 1.2. Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000,00 гривень.
За положеннями п. 1.3. Договору, Кредит надається строком на 30 днів з 29.04.2021 (строк кредитування).
Згідно з п. 1.4. Договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 29.05.2021.
Відповідно п. 2.1. Договору, кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. 
Перерахування грошових коштів ТОВ «Мілоан» у сумі 10 000 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 підтверджується платіжним дорученням 44992762 від 29.04.2021, та визнається відповідачем.
Згідно з п. 1.5. Договору, комісія за надання кредиту становить 1 900,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду – 7 500,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду – 30 000,00 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду.
Також за положеннями п. 1.5. Договору, загальні витрати Позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 9 400,00 грн. В грошовому виразі та – 31,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальника за кредитом складає 19 400,00 гривень. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним, та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п. 1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань.
Згідно з п. 1.6. Договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 1.7. Договору, тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2, 2.3. цього Договору. 
Пунктом 2.2.1. Договору передбачено, що позичальник сплачує Кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п. 1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п. 2.3 Договору.
Пунктом 2.2.2. Договору передбачено, що нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3. Договору.
Згідно з п. 2.2.3. Договору, проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування, визначеного п. 1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою, встановленою п. 1.6, та процентною ставкою, визначеною п. 1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника.
З наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення кредиту ОСОБА_1 вбачається, що у передбачений п. 1.4. Договору термін - 29.05.2021 заборгованість за кредитом у повному обсязі позичальником не була погашена. У зв`язку з цим, Кредитодавцем після настання дати повернення кредиту було нараховані відсотки за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 Договору. 
Згідно з п. 2.3.1.2. Договору, збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 Договору. 
У випадку, якщо Позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
За положеннями п. 4.2. Договору сторони погодили, що у разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця.
Відповідно до розрахунку ТОВ «Мілоан», заборгованість за наданим позичальнику ОСОБА_1 кредитом становить 45 832,52 грн., та складається з наступного: 9 215,00 грн. – борг по тілу кредиту; 34 717,52 грн. – заборгованість по відсоткам; 1 900 грн. – заборгованість за комісією.
Згідно з Договором факторингу № 07Т від 13.09.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув право вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зібрані докази вказують на те, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем 29.04.2021 було укладено договір по споживчий кредит № 3157702, на виконання якого ТОВ «Мілоан»» перерахувало на банківський рахунок відповідача кредит у розмірі 10 000,00 грн., які відповідач зобов`язалася повернути через 30 днів, тобто 29.05.2021, і сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 7 500,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
У подальшому ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до відповідача за кредитним договором.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Щодо розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором по споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021 року в розмірі 34 717,52 грн. (який був відступлений ТОВ «МІЛОАН») колегія суддів зазначає наступне.
За умовами договору про споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021 року сторони встановили строк кредитування 30 днів, тобто до 29.05.2021 року, включаючи дату отримання та повернення позики.
Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, який ТОВ «Діджи Фінанс» обчислено станом на 07.08.2021 року (а.с. 44-45).
Строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. 
У п. 1.5. договору про споживчий кредит та додатку № 1 до договору (Графік платежів), який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту становить 19 400,00 грн., з яких: сума кредиту 10 000,00 грн., сума нарахованих процентів за користування кредитом за 30 днів розрахункового періоду становить 7 500,00 грн., що розраховані за процентною ставкою – 2,50 %, комісія за надання кредиту 1 900,00 грн.
Враховуючи наведене, та у відповідності до норм права, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
З огляду на погоджені сторонами умови договору про споживчий кредит, відсутні підстави для нарахування процентів з 29.05.2021 року, тобто за межами строку кредитування, а їх нарахування позивачем є неправомірним.
Нараховані проценти за користування кредитними коштами станом на 29.05.2021 складають 7 500,00 грн., тому саме вказана сума має бути стягнута з відповідача в погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.
Доводи представника ТОВ «Діджи Фінанс» з приводу пролонгації строку кредитування є безпідставними з огляду на встановлений строк кредитування в договорі, визначену суму відсотків за користування кредитними коштами у цей період, узгодження таких умов сторонами договору.
Щодо комісії за надання кредиту колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 1.5.1 договору про споживчий кредит визначено, що комісія за надання кредиту становить 1 900,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 % від суми кредиту одноразово.
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Своєю вимогою про стягнення комісії за надання кредиту позивач не означив та не деталізував поняття «комісія за надання кредиту».
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону «України «Про банки та банківську діяльність»).
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 1 900,00 грн. не підлягають задоволенню.
Таким чином, за умовами договору про споживчий кредит відповідач повинен повернути тіло кредиту в сумі 10 000,00 грн. та відсотки в розмірі 7 500,00 грн., а всього - 17 500,00 грн. 
Крім того, як вбачається з наданих первісним кредитором відомостей про щоденні нарахування та погашення щодо позичальника ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021, останнім було сплачено в рахунок погашення заборгованості грошові кошти у загальному розмірі 4 344,00 грн. (а.с. 44-45). 
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 17 500,00 грн. (10 000,00 грн. тіло кредиту + 7 500,00 грн. відсотки за користування кредитом) - 4 344,00 грн. (сума сплачена ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит) = 13 156,00 грн.
Отже, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог ТОВ «Діджи Фінанс».
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині третій статті 141 ЦПК передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК).
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За подання позову ТОВ «Діджи Фінанс» сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. (а.с. 33, 64).
За подання апеляційної скарги  ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3 633,60 грн. (а.с. 151).
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надано: Договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01.01.2025 року, Додаткова угода № 3157702 від 02.04.2025 року до Договору № 42649746 від 01.01.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 31.03.2025 року, Акт 3157702 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 28.03.2025 року.
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 31.03.2025 року вбачається, що адвокатом виконані роботи (надані послуги): правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» – 2,5 год. вартістю 3 750 грн.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи – 2,5 год. вартістю 3 750 грн.; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) – 1 год. вартістю 750 грн.; консультація щодо документів та доказів – надання юридичних консультацій щодо правильності оформлення і подачі документів, оцінка їх сили у судовому процесі – 1 год. вартістю 750 грн., загальним розміром 6 000,00 грн. (а.с. 13).
Подаючи відзив на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К. просив стягнути витрати на забезпечення професійної правничої допомогу у суді першої інстанції у сумі 6 500,00 грн. На підтвердження понесених витрат надав: договір № б/н/25 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 24.05.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги в суді першої інстанції, додаток №1 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/25 від 24.05.2025 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 13.06.2025 року: усна консультація клієнта щодо захисту його прав по справі № 335/4789/25 - 1 год. вартістю 500,00 грн., вивчення та аналіз позовної заяви з додатками щодо заборгованості за кредитним договором № 3157702 від 29.04.2021 року, укладеним з ТОВ «Мілоан» - 2 год. вартістю 1 000,00 грн., складання, оформлення, подання до суду в інтересах клієнта відзиву на позовну заяву по справі - 10 год. (17 стр.) вартістю 5 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з тим, що позивачем у справі понесено витрати на правничу допомогу, в свою чергу, відповідачем теж понесено витрати на правничу допомогу. Докази наявності відповідних витрат є належними та допустимими, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню.
При зверненні до суду з позовом представник ТОВ «Діджи Фінанс» просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 45 832,52 грн., за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість в сумі 13 156,00 грн., отже, за результатом апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволені на 28,70 %, відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: судовий збір за подання позову в розмірі 695,23 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, в сумі 1 722 грн.; а з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, в сумі 4 634,50 грн. Разом із тим, зважуючи на заяву представника ТОВ «Діджи Фінанс» про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за доцільне визначити розмір судових витрат, який підлягає стягненню з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача в суді першої інстанції у розмірі 3 500,00 грн.
Також представник ТОВ «Діджи Фінанс» просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції за написання додаткових пояснень на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у розмірі 6 000,00 грн., на підтвердження яких надано: Договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01.01.2025 року, Додаткова угода № 3157702 від 02.04.2025 року до Договору № 42649746 від 01.01.2025 року, Акт на підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 01.09.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 01.09.2025 року.
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 01.09.2025 року вбачається, що адвокатом виконані роботи (надані послуги): аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів – 1 год. вартістю 750 грн.; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» – 1,5 год. вартістю 2 250 грн.; складання додаткових пояснень на апеляційну скаргу ОСОБА_1 – 3 год. вартістю 3 000 грн.
Також представник відповідача - адвокат Калінін С.К. у поданій апеляційній скарзі просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 500, грн.
Надання адвокатом Калиніним С.К. професійної правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підтверджується, зокрема: договір № б/н/25 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 03.07.2025 року, ордер на надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, додаток №1 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 03.07.2025 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 23.07.2025 року: складання, оформлення, подання до Запорізького апеляційного суду в інтересах клієнта апеляційної скарги 7 год. (15 стр.) 4 500,00 грн.
Отже, ТОВ «Діджи Фінанс» у справі понесено витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, відповідачем також понесено витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Докази наявності відповідних витрат є належними та допустимими.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, тому витрати ТОВ «Діджи Фінанс» на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача.
Колегія суддів, зважуючи на складність та категорію справи, перелік послуг правничої допомоги, наданої в ході розгляду справи, ціну позову, задоволення апеляційної скарги, керуючись принципами справедливості та верховенства права, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, враховуючи критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, заяву представника ТОВ «Діджи Фінанс» про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, вважає за необхідне визначити розмір судових витрат, який підлягає стягненню з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 500,00 грн.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, тому понесені відповідачем витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн., підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Отже, шляхом взаємозаліку зазначених сум судового збору з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 938,37 грн. (3 633,60 грн. - 695,23 грн. ).
Шляхом взаємозаліку сум витрат на професійну правничу допомогу з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 278 грн. (3 500,00 грн. + 3 500,00 грн. - 1 722 грн.).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, задовольнити.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746, адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) заборгованість за договором про споживчий кредит № 3157702 від 29.04.2021 року в сумі 13 156 (тринадцять тисяч сто п`ятдесят шість) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746, адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 938 (дві тисячі дев`ятсот тридцять вісім) грн. 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 278 (п`ять тисяч двісті сімдесят вісім) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 16 січня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков