ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 р. 	Справа № 480/1342/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства у справах ветеранів України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.08.2025, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 26.08.25 по справі № 480/1342/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Міністерства у справах ветеранів України, в особі Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства у справах ветеранів України, в особі Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб (далі по тексту - Мінветеранів, відповідач), у якому, просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 12.12.2024 № 15/ІІІ/13/12, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій;
- визнати ОСОБА_1 особою, яка приймала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України;
- зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту" Міністерства у справах ветеранів України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу учасника бойових дій та за результатом її розгляду прийняти рішення про надання йому статусу учасника бойових дій.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера та деяких інших категорій осіб Міністерства у справах ветеранів України (далі – Міжвідомча комісія) від 12.12.2024 № 15/ІІІ/13/12 про відмову позивачу у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII (далі – Закон № 3551-ХІІ), як такого, що прийнято без належного розгляду заяви позивача та за відсутності здійснення перевірки наявності у ОСОБА_1 права на отримання відповідного статусу.
Стверджував, що ОСОБА_1 , будучи бійцем добровольчого загону «СОВА» Сумської обласної ветеранської організації ГО «Асоціація ветеранів МВС України» (далі – ДЗ «СОВА»), з 25.02.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у місті Суми, що підтверджується копіями довідок начальника ГУНП в Сумській області Токара П. Т. та начальника Сумського РУП ГУНП в Сумській області Лебідя К. Л. та нотаріально завіреними заявами членів ДЗ «СОВА» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які станом на 24.02.2022 вже мали статус учасників бойових дій, що є достатнім для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій.
Зауважив, що ані в абзаці 7, ані в абзаці 9 пункту 25 статті 6 Закону № 3551-ХІІ відсутня вказівка на те, що свідками участі особи у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, можуть бути тільки військовослужбовці, а відповідні свідчення повинен надавати саме командир військового підрозділу. А відтак, надані відповідачу відомості стосовно участі позивача у вищезазначених заходах від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як керівників (командирів підрозділу), а також від членів ДЗ «СОВА» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є учасниками бойових дій, є достатніми та належними доказами для підтвердження наявності у позивача права на отримання статусу учасника бойових дій.
Повідомив, що розмір витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції становить 2000,00 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 у справі № 480/1342/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України, в особі Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі(смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб від 12.12.2024 №15/ІІІ/13/12 про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій.
Зобов`язано Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб (пров. Музейний, 12, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 42657144) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про надання статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства у справах ветеранів України (пров. Музейний, 12,м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 42657144) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Мінветеранів, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року у справі № 480/1345/25 в частині задоволення позовних вимог та стягнення судового збору в сумі 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн з прийняттям в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність підстав для надання позивачу статусу учасника бойових дій на підставі пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ, оскільки листом ГУНП в Сумській області від 09.12.2024 № 6091/117/05/12/4-2024 за підписом т. в. о. заступника начальника ОСОБА_7 , було повідомлено відповідача, що на весь період збройної агресії рф довідки за формою згідно з додатком 6 до «Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» (далі – Порядок № 413) не видавалися жодній цивільній особі, включно з позивачем, що є вирішальним фактом з точки зору дотримання Міжвідомчою Комісією формальних вимог Порядку № 413. Однак, така довідка є обов`язковим документом для вирішення спірного питання.
Переконував, що судом першої інстанції помилково визнано належними та достатніми для надання статусу учасника бойових дій такі документи як довідка від 05.07.2022 № 9600 за підписом начальника Сумського РУП ОСОБА_6 та довідка від 14.02.2024 № 20/24 за підписом начальника ГУНП у Сумській області ОСОБА_5 , так як за приписами підпункту 6 пункту 4 Порядку № 413 підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним у пункті 25 частини 1 статті 6 Закону № 3551-XII, є довідка встановленої форми, видана командиром (начальником) відповідного органу, у взаємодії з яким особа брала участь у здійсненні заходів. Водночас, подані позивачем довідки не відповідають такій формі, інформація викладена в них довільно, без реквізитів, структури та юридичних підстав, передбачених Порядком № 413. а тому такі документи не можуть бути правовою підставою для прийняття позитивного рішення відносно ОСОБА_1 .
Зауважив, що нотаріально посвідчені заяви учасників бойових дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 не могли бути враховані відповідачем при розгляді питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій, через те, що свідками можуть бути виключно учасники бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ або особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, які мають документальне підтвердження своєї участі у здійсненні заходів. Разом з цим, до наданих свідчень не були додані документи, які підтверджують отримання свідками статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ або статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ.
Наполягав, що твердження суду про нібито неналежну перевірку інформації та необґрунтовану відмову у наданні статусу позивачу є необ`єктивним, оскільки Міжвідомча комісія діяла виключно в межах чинного законодавства, провела уточнення інформації, встановила відсутність належних доказів та, відповідно, обґрунтовано відмовила у наданні статусу учасника бойових дій, а суд першої інстанції, в свою чергу, неправомірно зобов`язав міжвідомчу комісію повторно розглянути заяву позивача про надання статусу учасника бойових дій, з урахуванням висновків суду, що суперечить принципам реалізації дискреційних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, вважав, що оскаржуване позивачем рішення міжвідомчої комісії прийняте у межах повноважень, відповідно до мети, з якою ці повноваження надані, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення за заявою позивача та з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Заперечуючи проти задоволеного судом першої інстанції розміру витрат на правничу допомогу, зазначив про відсутність документів на підтвердження витрат на правничу допомогу щодо оціночного критерію їх належності, допустимості та достатності, так як з долучених позивачем доказів неможливо дослідити обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складність та якість складених документів, співмірність розміру витрат витраченому адвокатом часу, ціні позову.
Враховуючи, що вказана справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, позов не містив складних юридичних питань, не був пов`язаний з великою кількістю доказів чи експертиз, а процесуальні документи, подані адвокатом, є звичайними, вважав заявлену адвокатом суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн завищеною у співвідношенні до обсягу фактичної роботи, що залишено поза увагою судом першої інстанції, яким не застосовано критерії зменшення до заявленої позивачем суми судових витрат на правничу допомогу, що призвело до необґрунтованого покладення на відповідача надмірного фінансового тягаря.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, позивач вказав на її необґрунтованість, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 по справі № 480/1342/25 – без змін. 
Також, просив суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок), понесені у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування відзиву підтримав правову позицію, викладену у позовній заяві та додатково зазначив, що підставою для встановлення особі статусу учасника бойових дій за нормою абзацу сьомого пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ є письмові свідчення (заяви) осіб, які мають статус учасника бойових дій або особи з інвалідністю внаслідок війни та документально підтвердили свою участь у відповідних заходах оборонного характеру, підписи на яких засвідчені нотаріально, що і мало місце у спірних правовідносинах. При цьому, Закон не містить вимоги про те, що такі особи мають обов`язково належати до військовослужбовців.
Наполягав, що твердження відповідача про відсутність належних доказів участі позивача та бійців ДЗ «СОВА» у здійсненні заходів із забезпечення оборони України є безпідставними, натомість, усі надані документи та свідчення підтверджують правдивість викладених ОСОБА_1 обставин.
Переконував, що лист ГУНП в Сумській області від 09.12.2024 про невидачу довідок за формою додатку 6 до Порядку № 413 не може мати визначального значення для оцінки участі позивача у заходах оборонного характеру, оскільки законодавство допускає подання альтернативних доказів, зокрема письмових свідчень і довідок інших компетентних органів.
З огляду на викладене, вважав, що рішення Міжвідомчої комісії про відмову у наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 було ухвалене без повного та всебічного дослідження обставин справи, з формальним підходом до оцінки доказів, отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність цього рішення та правомірно зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням усіх поданих доказів та вимог законодавства.
Повідомив, що позивач поніс орієнтовні судові витрати у зв`язку із розглядом апеляційної скарги Міністерства у справах ветеранів України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 по справі № 480/1342/25 у розмірі 4000,00 грн, що є вартістю підготовки та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу.
У надісланій до суду апеляційної інстанції відповіді на відзив на апеляційну скаргу, відповідач наполягав, що надані позивачем свідчення осіб не відповідали вимогам Закону №3551-ХІІ та не могли враховуватись міжвідомчою комісією під час розгляду питання надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 , оскільки до вказаних свідчень не були додані документи, що підтверджують отримання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551- ХІІ або статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, документальні підтвердження від Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України, Національної поліції, Національної гвардії України, Служби безпеки України чи інших утворених відповідно до закону військових формувань або правоохоронних органів про участь свідків у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, за період, за який вони свідчать, як того вимагає абзац дев`ятий пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ. Крім того, відсутня інформація, що позивач згідно з Законом України “Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України” або у складі добровольчих формувань у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Держприкордонслужбою, Національною поліцією, Національною гвардією, СБУ та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами брав участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Наполягав, що позивачем не надано жодного свідчення командира підрозділу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України, Національної поліції, Національної гвардії України, Служби безпеки України чи інших утворених відповідно до закону військових формувань або правоохоронних органів, в зоні відповідальності якого перебував позивач, як того вимагає абзац сьомий пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Стверджував, що у разі якщо закон не встановлює безумовного обов`язку вчиняти певні дії, адміністративний орган має право вибору прийняття рішення на власний розсуд.
Зауважив, що «Положенням про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України № 3551-XII», затвердженим наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 № 43 (далі – Положення № 43) встановлено не обов`язок, а право уточнювати інформацію та заслуховувати свідків у разі потреби, а тому відповідач не був зобов`язаний вчиняти такі дії.
Разом з цим, Міжвідомча комісія скористалась своїм правом та уточнила підстави видачі наданих позивачем довідок, на що отримала відповідь від уповноваженого державного органу, що довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 Головним управлінням національної поліції в Сумській області не видавалися жодній цивільній особі.
Зазначив про необґрунтованість заявленої позивачем суми судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції через відсутність детального обґрунтування розміру гонорару за надання правової допомоги, інформації про вартість погодинної тарифної ставки адвоката та акту прийому-передачі наданих послуг, нескладність справи, у зв`язку з чи неможливо визначити, яким чином та на підставі яких критеріїв визначався розмір судових витрат, понесених позивачем та заявлених до відшкодування.
З огляду на викладене, вважав, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу, також не підлягає задоволенню.
У поданій 06.10.2025 до суду апеляційної інстанції заяві, представник позивача зазначив, що загальна сума витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складає 4000,00 грн, які є фактично понесеними, обґрунтованими та документально підтвердженими, у зв`язку з чим, просив стягнути з Міністерства у справах ветеранів України на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
12.10.2025 Мінветеранів, скориставшись своїм правом, надіслало до суду апеляційної інстанції заперечення проти вимоги позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовані тим, що вказана справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, а відзив на апеляційну скаргу не містив аналізу складних юридичних питань, не був пов`язаний з великою кількістю доказів чи експертиз, а процесуальні документи, подані адвокатом, не відрізняються складністю, а тому заявлена адвокатом сума - 4 000 грн, яка включала 2 години за складання відзиву на апеляційну скаргу, є завищеною у співвідношенні до обсягу фактичної роботи та задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є бійцем добровольчого загону «СОВА» Сумської обласної ветеранської організації ГО «Асоціація ветеранів МВС України», що підтверджується копією посвідчення (а.с.36).
11.06.2024 позивач звернувся до Міжвідомчої комісії Міністерства у справах ветеранів України з заявою про надання йому статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ (а.с.106).
Міжвідомчою комісією 12.12.2024 було прийнято рішення №15/III/13/12, яким відмовлено позивачу в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав для надання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ (а. с. 27).
У вказаному рішенні зазначено, що додані до заяви нотаріальні свідчення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть братись до уваги, оскільки в період, за який вони свідчать, вони не належали до військовослужбовців, а були членами добровольчою формування територіальної громади, що суперечить вимогам пункту 25 частини першої статі 6 Закону № 3551-ХІІ.
Також відповідачем не прийнято в якості підстави для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій довідку начальника ГУНП в Сумській області Токара П. Т. від 14.02.2024 № 20/24 на підтвердження безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку і військовою агресією Російської Федерації проти України у період 25.02.2022 по 25.03.2022, як добровольця у складі ДЗ "СОВА", внаслідок надходження до Міністерства у справах ветеранів України листа ГУНП в Сумській області від 09.12.2024 № 6091/117/05/ І2/4-2024 за підписом т. в. о. заступника начальника ОСОБА_7 , яким повідомлено, що станом на 01.12.2024 та за весь період збройної агресії Російської Федерації, довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 не видавались жодній цивільній особі. (а.с.37-38).
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом для захисту своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб від 12.12.2024 №15/ІІІ/13/12 про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідач відмовив позивачу в отриманні статусу учасника бойових дій лише з формальних підстав, не провівши при цьому всіх необхідних дій та не переконавшись у наявності у позивача підстав для отримання такого статусу, зокрема, шляхом направлення відповідних запитів щодо уточнення інформації про особу та заслуховування заявлених свідків.
Судом першої інстанції також враховано, що у спірному рішенні відсутні мотиви не прийняття до уваги довідки Сумського РУП від 05.07.2022 № 9600, яка була однією з підстав для складання начальником ГУНП в Сумській області ОСОБА_5 довідки від 14.02.2024 за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413, в якій зафіксований той факт, що позивач брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку і військовою агресією Російської Федерації проти України в період 25.02.2022 по 25.03.2022, як доброволець у складі ДЗ «СОВА», що також була долучена позивачем до своєї заяви. Доказів на спростування достовірності зазначених у довідці відомостей, як і доказів, які б підтверджували вчинення неправомірних дій службовими особами при вирішенні питання про надання вказаної довідки, відповідачем до суду не надано.
Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка приймала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та зобов`язання Міжвідомчої комісії прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій, суд першої інстанції виходив з їх передчасності та дискреційності повноважень відповідача у вказаних питаннях, оскільки прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати позивачу статус учасника бойових дій, так само як і визнання його особою, яка приймала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України без перевірки наявності чи відсутності усіх відповідних підстав може бути необґрунтованим та призвести до надання такого статусу з порушенням закону.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на надання професійної правничої допомоги, суд першої інстанції, здійснивши аналіз наданих представником позивача доказів на підтвердження таких витрат, врахувавши критерії обґрунтованості та співмірності розміру понесених витрат, значення справи для позивача, вважав, що розмір понесених позивачем витрат 2000,00 грн є розумно обґрунтованим, підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами, а тому підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок різного тлумачення сторонами підстав для надання особі статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначається Законом № 3551-XII, який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно зі статтею 5 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону № 3551-XII військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій (крім осіб, особливості набуття статусу учасника бойових дій якими визначені у статті 6-1 цього Закону) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України, а райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях - відповідно до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”. Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту (крім військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Служби безпеки України та осіб, які входять до складу розвідувальних органів України), або їх представники мають право відповідно до Закону України “Про особливості надання публічних (електронних публічних) послуг” подати заяву про надання статусу учасника бойових дій, у тому числі засобами Реєстру та/або Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони, та/або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, повноваження якої визначаються законодавством.
У такій заяві зазначаються відомості про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення та перебування безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а також додаються копії відповідних документів, засвідчені підписом суб`єкта звернення (за наявності).
Якщо особа, яка подає заяву про надання статусу учасника бойових дій, не володіє такими відомостями (документами), комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій витребовує такі відомості (документи) за запитом в уповноваженого органу або особи в рамках міжвідомчої взаємодії суб`єктів владних повноважень, але не пізніше ніж через п`ять календарних днів від дати надходження такої заяви. Уповноважений орган або особа зобов`язані надати запитувані відомості (документи) або обґрунтувати причину відмови у наданні не пізніше ніж через 15 календарних днів від дати надходження такого запиту.
Не пізніше ніж через 10 календарних днів після отримання відомостей (документів) комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій приймає рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій.
Відповідно до пункту 25 частини 1 статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються особи, які з 24 лютого по 25 березня 2022 відповідно до Закону України “Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України” або у складі добровольчих формувань у взаємодії зі Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною прикордонною службою України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами брали участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є довідка, видана командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України та інших утворених відповідно до закону військових формувань чи правоохоронних органів, у взаємодії з якими особа сама або у складі добровольчого формування брала безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, про період участі у таких заходах.
У разі відсутності довідки, передбаченої абзацом п`ятим цього пункту, підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є :
свідчення (заява) не менше ніж трьох свідків (одним із яких є командир підрозділу, в зоні відповідальності якого перебувала особа або добровольче формування, у складі якого особа брала участь у здійсненні відповідних заходів) про період безпосередньої участі в здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів;
особам, які отримали поранення, контузію, каліцтво, що унеможливило подальше виконання ними відповідних завдань (крім випадків необережного поводження із зброєю, самокалічення), - свідчення (заява) не менше ніж двох свідків, які брали участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, про період безпосередньої участі осіб, зазначених у цьому абзаці, у таких заходах, а також медичні документи, що підтверджують отримання особою поранення, контузії, каліцтва під час безпосередньої участі у здійсненні таких заходів.
До уваги беруться свідчення (заяви) осіб, підпис на яких засвідчений нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до абзацу першого пункту 19 частини першої цієї статті та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 цього Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період, за який вони свідчать.
Рішення про надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, приймається міжвідомчою комісією, утвореною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей таких осіб і членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, а також райони проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 відповідно до пунктів 19 - 21 та 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII затверджено Порядок № 413, який визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Дія цього Порядку не поширюється на процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, визначених у статті 6-1 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (далі - Закон), крім випадків, визначених Порядком надання в автоматичному режимі статусу учасника бойових дій у період воєнного стану в районах ведення воєнних (бойових) дій або на тимчасово окупованих територіях, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2024 № 1041.
Згідно з підпунктом 6 пункту 4 Порядку № 413 підставою для надання заявникам статусу учасника бойових дій для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 25 частини першої статті 6 Закону, є довідка за формою згідно з додатком 6, видана командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії, Держприкордонслужби, СБУ та інших утворених відповідно до закону військових формувань чи правоохоронних органів, у взаємодії з якими заявник сам або у складі добровольчого формування брав безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, про період участі у таких заходах.
У разі відсутності зазначеної довідки підставою для надання статусу учасника бойових дій заявникам, зазначеним в абзаці першому цього підпункту, є:
свідчення (заява) не менше трьох свідків (одним з яких є командир підрозділу, в зоні відповідальності якого перебувала особа або добровольче формування, у складі якого особа брала участь у здійсненні відповідних заходів) про період безпосередньої участі в здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів;
заявникам, які отримали поранення, контузію, каліцтво, що унеможливило подальше виконання ними відповідних завдань (крім випадків необережного поводження із зброєю, самокалічення), - свідчення (заява) не менше двох свідків, які брали участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, про період безпосередньої участі осіб, зазначених у цьому абзаці, у таких заходах, а також медичні документи, що підтверджують отримання особою поранення, контузії, каліцтва під час безпосередньої участі у здійсненні таких заходів.
До уваги беруться свідчення (заяви) осіб, справжність підпису на яких засвідчено нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, за період, за який вони свідчать.
До періоду безпосередньої участі заявників, зазначених в абзаці першому цього підпункту, у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, включається період, підтверджений усіма свідками.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 413 заявники з числа осіб, зазначених у пункті 25 частини першої статті 6 Закону, або командири добровольчих формувань, у складі яких такі заявники брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, подають на розгляд міжвідомчої комісії документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку для таких заявників, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій.
Пунктом 11 Порядку № 413 визначено, що для надання статусу учасника бойових дій заявник подає комісії (міжвідомчій комісії) заяву. Заява може подаватися: у паперовій формі за формою згідно з додатком 8: безпосередньо комісії (міжвідомчій комісії), у тому числі шляхом надсилання засобами поштового зв`язку; через центр (заявниками з числа осіб, зазначених у пунктах 21 та 25 частини першої статті 6 Закону); в електронній формі заявниками з числа осіб, зазначених у пункті 19 частини першої статті 6 Закону засобами Порталу Дія (для законних представників або уповноважених осіб зазначених осіб за наявності технічної можливості) або засобами Реєстру. Подати заяву в електронній формі засобами Порталу Дія може громадянин України, засобами Реєстру - громадянин України, іноземець або особа без громадянства (за наявності реєстраційного номеру облікової картки платника податків). Заявники, рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій яким приймається відповідними комісіями розвідувальних органів, можуть подавати заяву на адресу такої комісії виключно у паперовій формі за формою згідно з додатком 8.
Згідно з пунктом 19 Порядку № 413 рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається: комісіями - стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону; міжвідомчою комісією - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, та стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 21 і 25 частини першої статті 6 Закону.
Пунктом 21 Порядку № 413 передбачено, що міжвідомча комісія розглядає документи, надіслані комісіями, заявниками з числа осіб, зазначених у пунктах 21 і 25 частини першої статті 6 Закону, або командирами добровольчих формувань, у складі яких такі заявники брали безпосередню участь в антитерористичній операції, у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та в разі потреби уточнює інформацію про заявників, стосовно яких вони подані (надсилає необхідні запити тощо), заслуховує пояснення таких заявників, свідків, представників державних органів та в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про надання (відмову в наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії чи заявників, які звернулися до міжвідомчої комісії.
Згідно з пунктом 24 Порядку № 413 комісія або міжвідомча комісія відмовляє заявнику в наданні статусу учасника бойових дій у разі: 1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій; 2) відсутності необхідних документів, визначених пунктом 4 цього Порядку; 3) подання недостовірної інформації; 4) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення заявником умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину під час участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
У разі усунення виявлених підстав для відмови в наданні статусу учасника бойових дій заявник або уповноважена особа може повторно ініціювати винесення питання про надання зазначеного статусу (за процедурою, визначеною цим Порядком) на розгляд комісії шляхом подання заяви до керівника відповідного міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади чи іншого державного органу, в якому утворено комісію.
Рішення комісії або міжвідомчої комісії може бути оскаржене відповідно до Закону України “Про адміністративну процедуру” та/або в судовому порядку.
З аналізу вищевикладених положень законодавства слідує, що рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пункті 25 частини першої статті 6 Закону України № 3551-ХІІ, приймається міжвідомчою комісією на підставі заяви, а також документів, що передбачені пунктом 4 Порядку № 413, а саме: довідки за формою згідно з додатком 6 Порядку № 413, а у разі її відсутності - свідчень (заяв) не менше трьох свідків (одним з яких є командир підрозділу, в зоні відповідальності якого перебувала особа або добровольче формування, у складі якого особа брала участь у здійсненні відповідних заходів) про період безпосередньої участі в здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів. При цьому до уваги беруться свідчення (заяви) осіб, справжність підпису на яких засвідчено нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, за період, за який вони свідчать.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» у період дії воєнного стану громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України (далі - цивільні особи), можуть брати участь у відсічі та стримуванні збройної агресії російської федерації та/або інших держав, у тому числі отримати вогнепальну зброю і боєприпаси до неї відповідно до порядку та вимог, встановлених Міністерством внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 № 43 затверджено Положення № 43, відповідно до приписів підпунктів 1, 2, 3 пункту 1 Розділу ІІ якого, основними завданнями міжвідомчої комісії є:
1) надання статусу учасника бойових дій у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, особам, зазначеним в пунктах 19, 20 та 22 частини першої статті 6 Закону України № 3551-XII;
2) надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону України № 3551-XII;
3) надання статусу учасника бойових дій працівникам підприємств, установ, організацій, які у порядку, встановленому законодавством, залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у період з дня набрання чинності Законом України від 01.07.2014 № 1547-VII “Про внесення зміни до статті 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” до набрання чинності Законом України від 07.04.2015 № 291-VIII “Про внесення змін до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України".
Пунктом 2 Розділу ІІ Положення № 43 визначено, що Міжвідомча комісія має право, зокрема:
1) розглядати документи зі спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, надіслані комісіями при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, щодо надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним у підпункті 1 пункту 1 цього розділу, або позбавлення їх такого статусу;
2) розглядати документи щодо надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в підпункті 2 пункту 1 цього розділу, або позбавлення їх такого статусу, надіслані такими особами або командирами добровольчих формувань, у складі яких вони брали участь в антитерористичній операції, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України;
6) уточнювати інформацію про осіб, стосовно яких подано документи, заслуховувати пояснення цих осіб, свідків та представників державних органів;
7) приймати рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій особам, зазначеним у підпунктах 1-3 пункту 1 цього розділу;
10) повертати документи щодо надання статусу учасника бойових дій комісіям при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах у разі відсутності в поданих документах спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання (стосовно осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 1 цього розділу).
Підстави для відмови міжвідомчої комісії в наданні статусу учасника бойових дій врегульовані пунктом 5 Розділу ІІІ Положення № 43, відповідно до якого, Міжвідомча комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі:
1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій;
2) відсутності документів, що містять достатні докази безпосередньої участі особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України;
3) виявлення факту подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх проведення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України або подання недостовірних даних про особу;
4) виявлення факту підробки поданих документів;
5) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що при зверненні до відповідача з заявою про надання статусу учасника бойових дій, позивачем на підтвердження обставин для застосування пункту 25 частини 1 статті 6 Закону № 3551-XII надавались довідки керівників ГУНП в Сумській області (Токара П. Т. та Лебідя К. Л.) про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держава у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, які скріплені печаткою підрозділу з проставленням вихідних номерів 20124 від 14.02.2024 та 9600 від 05.07.2022 відповідно.
Окрім того, позивачем подавались нотаріально завірені заяви членів ДЗ «СОВА»: командира ОСОБА_2 , бійців ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в яких викладені факти їхньої безпосередньої участі разом із ОСОБА_1 у здійсненні заходів, спрямованих на захист територіальної цілісності та суверенітету України, забезпечення безпеки населення та оборони держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації та повідомлено, що всі вони діяли в складі добровольчого загону «СОВА», що функціонував у межах Сумської обласної ветеранської організації громадського об`єднання «Асоціація ветеранів МВС України».
Колегія суддів зазначає, що за змістом абзацу сьомого пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ у разі відсутності довідки, передбаченого абзацом 5 цього пункту для надання особі статусу учасника бойових дій за вказаною нормою використовуються засвідчені нотаріально письмові свідчення (заяви) осіб, які мають статус учасника бойових дій або осіб з інвалідністю внаслідок війни та документально підтвердили свою участь у відповідних заходах оборонного характеру. При цьому, Закон № 3551-ХІІ не містить вимоги про те, що такі особи мають обов`язково належати до військовослужбовців.
Колегія суддів враховує, що усі троє свідків, нотаріально засвідчені заяви яких містяться в матеріалах справи та надавалися відповідачу разом з вищевказаною заявою, станом на 24.02.2022 мали статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідними документами:
1. ОСОБА_2 - посвідчення серії НОМЕР_2 від 27.11.2014, видане УМВС України в Сумській області.
2. ОСОБА_3 - посвідчення серії НОМЕР_3 від 30.07.2020, видане УМВС України.
3. ОСОБА_4 - посвідчення серії НОМЕР_4 від 24.07.2015, видане УМВС України.
Окрім того, позивачем надано лист Головного управління Національної поліції в Сумській області від 24 травня 2022 року за підписом начальника управління Чижа С. А., в якому підтверджується, що бійці добровольчого загону «СОВА» у складі 25 осіб з 25 лютого 2022 року і до дати складання зазначеного листа брали безпосередню участь у заходах із відсічі збройної агресії російської федерації, зокрема шляхом забезпечення громадського порядку і безпеки на території Сумської громади. У списку бійців, наведеному в додатку до цього листа, чітко зазначені - командир загону ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Окрім вищезазначених документів, позивачем подавались довідки № 94 та № 95 від 10 червня 2024 року, видані командиром ДЗ «СОВА» ОСОБА_2 , якими підтверджено факт участі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України на території Сумської міської територіальної громади разом з ОСОБА_1 .
Відомості про повноваження ОСОБА_2 , як командира ДЗ «СОВА», містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Проте, відповідачем не надано належної оцінки вищевказаним документам та не заслухано заявлених свідків.
Згідно з пунктом 3 Розділу III Положення № 43 міжвідомча комісія розглядає документи та у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та у місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення щодо надання (відмови у наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії, підприємства, установи, організації або їх працівників, осіб, зазначених у пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону, за формою, наведеною в додатку 1 до цього Положення.
З огляду на вказану норму права, посилання відповідача на лист ГУНП в Сумській області від 09.12.2024 №6091/117/05/12/4-2024 про невидачу довідок за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413, надісланий у відповідь на лист Мінветеранів від 15.10.2024 № 17742/1.2/5.1-24, колегія суддів вважає недостатньою підставою для відмови у задоволенні вищевказаної заяви позивача, оскільки такий документ не має визначального значення для оцінки участі позивача у заходах оборонного характеру, за наявності інших наданих позивачем документів, які у розумінні абзаців 5, 7 пункту 25 частини першої статті 6 Закону України № 3551-XII є підставою для надання відповідного статусу особі, зокрема письмових свідчень і довідок інших компетентних органів.
Разом з цим, відповідачем, за наявності інформації та доказів, які підлягали перевірці, не вчинено дій з метою уточнення суперечливої інформації про особу, зокрема, видання їй відповідних довідок встановленого зразка.
Отже, відповідач відмовив позивачу в отриманні статусу учасника бойових дій, не провівши всіх необхідних дій та не переконавшись у наявності у позивача правових підстав для отримання такого статусу, тобто, не вчинив всіх необхідних дій з метою перевірки обставин наявності підстав для отримання позивачем статусу учасника бойових дій.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду поданих документів Міжвідомча комісія повинна ретельно вивчати зміст поданих до розгляду первинних документів, та у разі необхідності заслуховувати пояснення осіб. Наявність будь-яких документів не є автоматичною підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, разом із тим, саме на відповідача покладено обов`язок обґрунтувати прийняте рішення, а у разі зауважень до поданих документів чи відсутності доказів участі позивача у бойових діях, зазначити у рішенні підстави та мотиви прийнятого рішення.
Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура прийняття відповідного рішення.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення/документи взято до уваги і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли досліджувала документи під час засідання, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про відмову у наданні особі статусу учасника бойових дій, з огляду на наслідки, які це потягне.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Міністерства у справах ветеранів України від 12.12.2024 № 15/ІІІ/13/12 у частині відмови у наданні статусу учасника бойових дій позивачу не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Водночас Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Враховуючи встановлені обставини у справі, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним та ефективним захистом порушеного права позивача в даному випадку буде зобов`язання Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Щодо вимог позивача в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції, заявлених до стягнення з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
За змістом частин 3, 4 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону передбачено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зі змісту частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження понесених витрат в суді першої та апеляційної інстанцій позивачем до матеріалів справи додано: копії ордерів на надання правничої допомоги серії ВМ № 1058590 від 13.02.2025 та серії ВІ № 1334977 від 29.09.2025 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії СМ № 000561, договору про надання правничої допомоги № 13/А від 23.01.2025, актів приймання – передачі наданих послуг з правничої допомоги від 23.01.2025 та від 01.10.2025, квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 21 від 28.01.2025 та квитанції № 01/10 про оплату правничої допомоги від 01.10.2025. 
Дослідивши вищезазначені документи, судом апеляційної інстанції встановлено, що адвокатське бюро «Андрія Пєтухова» (далі – адвокатське бюро) та гр-н Сизоненко О. І. (далі – клієнт) уклали договір про надання правничої допомоги, предметом якого, є, зокрема, представництво інтересів клієнта у всіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності.
За змістом пункту 5.2 вказаного Договору загальна вартість послуг розраховується відповідно до фактично наданих послуг згідно з наданими Клієнтом дорученнями та пропорційно кількості витраченого часу за цим договором, включаючи інші витрати, передбачені цим договором й узгоджуються після вивчення наданих клієнтом документів, зібраних доказів, встановлення фактів та досягнення кінцевого результату за дорученням клієнта.
Зі змісту акту № 1 приймання – передачі послуг з правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2025 № 13/А вбачається, що за Договором Адвокатське бюро надало, а Клієнт прийняв наступні послуги з професійної правничої допомоги в суді першої інстанції:
- підготовка та направлення до суду позовної заяви тривалістю 1 година, вартістю 2000,00 грн.
Сплата вказаних коштів на рахунок Адвокатського бюро підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 21 від 28.01.2025.
Актом № 1 приймання – передачі наданих послуг з правничої допомоги від 01.10.2025 до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2025 № 13/А підтверджено, що за Договором Адвокатське бюро надало, а Клієнт прийняв наступні послуги з професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції:
- підготовка та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 2 години вартістю 4000,00 грн.
Сплата вказаних коштів на рахунок Адвокатського бюро підтверджується квитанцією № 01/10 про оплату правничої допомоги від 01.10.2025.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до судів першої та апеляційної інстанції із заявами про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав до суду докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем, які він вважав достатніми для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн у суді першої інстанції та 4000,00 грн у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів зазначає, що на виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Так, відповідач, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу, як у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції вказує на їх недоведеність, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнутої на користь позивача суми судових витрат у розмірі 2000,00 грн та залишити без задоволення заяву, подану адвокатом Пєтуховим А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 про стягнення з Мінветеранів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн за представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, розумність гонорару та витрачений адвокатом час.
Також, Судом наголошено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої та апеляційної інстанцій, а саме представником позивача складено позовну заяву та відзив на апеляційну скаргу відповідача.
При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням Ради адвокатів Харківської області № 13/1/7 від 21.07.2021 "Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару" встановлено, що розмір адвокатського гонорару за годину становить 25 відсотків мінімальної заробітної плати, тобто 2000,00 грн станом на момент звернення до суду з цим позовом.
Слід також зазначити, що окрім загальних посилань щодо неспівмірності стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, відповідач обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для зменшення стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу як у суді першої так і у суді апеляційної інстанцій не наводив. Так само, не надавався апелянтом і свій розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу, який останній вважає обґрунтованим.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат в суді першої інстанції, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з огляду на ступень складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, обставини того, що стягнута судом першої інстанції сума судових витрат на правничу допомогу – 2000,00 грн відповідає мінімально встановленій вартості години роботи адвоката, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає до стягнення (2000,00 грн).
При цьому, колегія суддів вважає, що підготовка відзиву на апеляційну скаргу в межах даної справи не мала для представника позивача значного ступеню складності, оскільки зміст вказаного документу фактично повторює доводи і мотиви, викладені у позовній заяві, при цьому вартість надання такої послуги визначена адвокатським бюро вдвічі вищою за підготовку та направлення до суду першої інстанції позовної заяви, а відтак, визначений представником позивача розмір правової допомоги в суді апеляційної інстанції на рівні 4000 грн є неспівмірним із обсягом та складністю виконаних робіт та підлягає зменшенню до 2000 грн.
Таким чином, враховуючи прийняття судом апеляційної інстанції рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволених позовних вимог, а також досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з огляду на ступень складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що співмірною та пропорційною сумою відшкодування таких витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є 2000,00 грн, що дорівнює 1 годині роботи адвоката.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій.
Враховуючи приписи статті 139 КАС України та результат апеляційного перегляду справи, витрати по сплаті судового збору розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства у справах ветеранів України - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 по справі № 480/1342/25 в частині задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу - залишити без змін.
Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Пєтухова Андрія Юрійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства у справах ветеранів України (пров. Музейний, 12,м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 42657144) судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій