ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

13 січня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 723/1570/25
Провадження №22-ц/822/163/26
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
судді-доповідача - Литвинюк І. М., 
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі - Великокучурівська сільська рада, приватне підприємство "Меркурій",
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Лопух Сергій Володимирович, на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Бужора В. Т., 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великокучурівської сільської ради, приватного підприємства "Меркурій" про визнання недійсними та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, державного акту на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Лопуха С. В. про призначення судової земельно-технічної експертизи та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач у заяві ставить вимогу про визнання правочину недійсним, що спрямоване на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Судами всіх інстанцій у справі №723/269/23 вже досліджувалось та надавалась оцінка законності набуття права власності на спірну земельну ділянку та будівлі, які розташовані на ній, що за обставин цієї справи відсутні підстави вважати права ОСОБА_2 порушеними у зв`язку з укладенням оспорюваного договору, а також видачею на його підставі державного акту на право власності.
Відсутні підстави для призначення земельно-технічної судової експертизи за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 .
Не погодившись з указаною ухвалою, представник позивача Лопух С. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вказує на те, що оскаржувану ухвалу суд виніс на стадії підготовчого провадження, тобто суд на стадії підготовчого провадження встановлював чи є порушене право у позивача та перейшов до оцінки доказів, що не відповідає вимогам ЦПК України.
Звертає увагу на те, що позивачем у даній справі є ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 .
В оскаржуваній ухвалі суд не вказав, що стало підставою залишення позову без розгляду згідно з вимогами частини 1 статті 257 ЦПК України, а відтак позивач позбавлений можливості усунути умови, що були підставою для залишення заяви без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам процесуального права, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (Постанова Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
Положеннями статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Очевидно, що суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права повинен здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права, тому процесуальним законодавством передбачено, що певні процесуальні дії можуть бути розцінені як зловживання процесуальними правами, якщо відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статті 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову
Апеляційний суд враховує, що стаття 257 ЦПК України містить виключний перелік підстав для залишення позову без розгляду і такий перелік розширеному тлумаченню не підлягає.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що судами всіх інстанцій в справі №723/269/23 вже досліджувалось та надавалась оцінка законності набуття права власності на спірну земельну ділянку та будівлі які розташовані на ній.
Однак судом першої інстанції не враховано, що позивач ОСОБА_1 не була учасником справи №723/269/23, а тому дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки недоведеність порушеного права позивача є підставою для відмови у задоволенні позову, а не для залишення позову без розгляду. 
Натомість, вичерпний перелік підстав для залишення без розгляду позову визначено у статті 257 ЦПК України. Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення без розгляду позову відповідно до вимог статті 257 ЦПК України, не конкретизував з яких саме підстав позов підлягає залишенню без розгляду і, відповідно, жодної обставини, передбаченої нею як підстави для залишення позову без розгляду, не встановив.
Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №757/64933/17-ц.
З огляду на викладене, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції обмежив позивачці у праві доступу до суду, що є неприпустимим. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав обґрунтованих підстав залишати позовну заяву без розгляду. Залишення позовної заяви без розгляду суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, як основоположного принципу, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів наголошує на тому, що суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).
Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).
Отже, висновки суду першої інстанції про залишення позову без розгляду є передчасними та помилковими.
Також суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної судової експертизи. 
Згідно з частиною 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Стаття 260 ЦПК України встановлює вимоги щодо змісту ухвали, до яких, зокрема віднесено вимогу викласти в ухвалі мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
У відповідності до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, згідно якої при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Неврахування судом першої інстанції вказаних правових висновків призвело до порушення норм процесуального права, оскільки належним чином невмотивував відмову в задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної судової експертизи та передчасно залишив позов ОСОБА_1 без розгляду, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою, що є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Лопух Сергій Володимирович, задовольнити. 
Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 січня 2026 року.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк

Судді:        І. Н. Лисак 

І. Б. Перепелюк