КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №761/16137/24                                                                           Головуючий у І інстанції - Пономаренко Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/14817/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
04 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська нерухомість» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська нерухомість» до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, 
 
установив:
 
У травні 2024 року ТОВ «Ковальська нерухомість» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, та просило:
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: « АДРЕСА_1 почали розбирати житловий будинок орієнтовно 1860-х років забудови. (...). У 2021 році історичний будинок потрапив до т.зв. «Списку ОСОБА_13 по культурній спадщині. Тоді - протихід рішенню РНБОУ, ОСОБА_2 сформував список 100 цінних історичних будівель, а Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову. До цього списку потрапила садиба і на АДРЕСА_1 - як один з найстаріших прикладів забудови вулиці. На місці історичної пам`ятки ОСОБА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO»;
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «В ці хвилини забудовник ОСОБА_3 самовільно зносить найстарішу будівлю на АДРЕСА_1 одноповерховий будинок 1860-років під АДРЕСА_1 ) фото від місцевих мешканців»;
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «АДРЕСА_1 - найстарша будівля вулиці. За фактом незаконного демонтажу цінної історичної забудови - написали звернення в Національну поліція України. Поліція поїхала - роботи відновились. ОСОБА_2 це ж дом із твого списку історичної спадщини - хоть маякни щось»;
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «За фактом бездіяльності Національну поліція України щодо невідкриття кримінального провадження за фактом самовільного зносу найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - подано скаргу до Голосіївський районний суд міста Києва. Будемо домагатися відповідальності для зухвалого забудовника!»;
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: «Ще пропоную створити електрону базу акредитованих на роботу в місті забудовників. Кожна компанія матиме депозит у сто балів, а за порушення вимог законодавства, залежно від ступеню - буде втрачати ці бали (...) За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу бан!»;
- визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: «Будівництво на місці найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - незаконне. Принаймні про це свідчить інформація з держбудреєстру. Зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 (тиждень тому тут ще знаходилась кам`яниця 1860 - х pp.) зареєстровано дозвіл з класом CCI. Чудова візуалізація чинних ДБН і Закону від Нерухомості показує, як цей клас наслідків від слова зовсім не відповідає намірам забудовника ОСОБА_3 ».
Позов містить прохання зобов 'язати ОСОБА_1 протягом семи календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «Спростування недостовірної інформації» поширеною мною ( ОСОБА_1 ) стосовно ТОВ «КОВАЛЬСЬКА НЕРУХОМІСТЬ» вступної та резолютивної частини рішення у даній справі.
Просило також стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ковальська Нерухомість» моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.
Судові витрати просив покласти на відповідача.
Окрім вказаного, в позовній заяві, із посиланням на вимоги ст. 93 ЦПК України, позивач ставить відповідачу запитання стосовно того, чи є відповідач власником веб-сторінок, що розміщені за переліченими гіперпосиланнями; чи являється він автором дописів, що розміщені за гіперпосиланнями; чи поширював ОСОБА_4 інформацію, зазначену у вказаних дописах; чи перевіряв відповідач я яким чином інформацію на предмет її достовірності, зазначену в дописах. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем ОСОБА_1 на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено та поширено у вигляді тексту та зображень вищевказані публікації - дописи.
В позові зазначено, що поширена відповідачем інформація стосується позивача ТОВ «Ковальська нерухомість» і являється недостовірною з огляду на наступне.
Стосовно невідповідності класу наслідків СС1 намірам забудови, то було отримано відповідно будівництва об`єктів забудови на АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва від 02 травня 2018 року №356 і стосовно вказаного, наміри позивача щодо забудови спрямовані на будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 . А згідно чинного дозволу на виконання будівельних робіт від 02 лютого 2020 року передбачено клас наслідків СС2, що дозволяє здійснювати будівництво відповідно до намірів забудови.
В подальшому, позов містить обґрунтування позовних вимог вже щодо спростування використаних в дописах позивачем наступних тверджень: «є історичною цінністю», «наклала мораторій, на місці історичної пам`ятки», «самовільне знесення», «демонтаж є незаконним», «демонтаж є самовільним», «будівництво є незаконним», - що, на думку позивача, є свідоме, в стверджувальній формі зазначення порушення позивачем законодавства та вчинення правопорушення в сфері містобудування, а також кримінального правопорушення за самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво, самоправство, незаконне проведення пошукових робіт на об`єкті археологічної спадщини, знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини.
Щодо самовільного та незаконного будівництва, то позивач зазначає, що будівництво об`єктів на АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 здійснюється відповідно чинного дозволу, а саме дозволу на виконання будівельних робіт від 02 червня 2020 року №КВ 112201541052.
На підставі викладеного, позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація в дописах №№ 2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 - не відповідає дійсності.
Стосовно мораторію Київради, то вказує, що Київрада не накладала жодного мораторію на демонтаж або перебудову будинку на АДРЕСА_1 , а згідно рішення від 31 серпня 2021 року №2180/2221 пропонувала для включення до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (яким може загрожувати знищення або пошкодження). А на сайті Київради є лише проект рішення «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) на території міста Києва, яким може загрожувати знищення або пошкодження, згідно п.2 якого передбачено введення тимчасової заборони (мораторію) на підготовчі роботи, а також будівельні роботи. Однак цей проект не був прийнятий.
Щодо статусу пам`ятки та об`єкта культурної спадщини будинку на АДРЕСА_1 , то позивачем зазначено, що за вищевказаною адресою відсутні будь-які будівлі, що мають статус пам`ятки культурної спадщини та /або об`єкта культурної спадщини.
З приводу історичної цінності будинку на АДРЕСА_1 , то позивачем зазначено, що згідно історико-містобудівного обґрунтування від 2008 року щодо будівництва об`єктів на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , погодженого 28 листопада 2008 року №78 начальником ГУ охорони культурної спадщини КМДА, серед іншого зазначено, що досліджувальні будівлі втратили свою архітектурну та історичну цінність та звертаючи увагу на неможливість повернути їм первісний вигляд шляхом реконструкції та реставрації фасадів, в подальшому доцільне знесення будівель з розвитком нової інфраструктури. 
При цьому, департамент охорони культурної спадщини КМДА 21 червня 2023 року повів обстеження вказаного будинку та зазначив, що він відноситься до рядової забудови, не має виражених архітектурних стильових ознак та відповідного декоративного оформлення; не надано жодних матеріалів, що підтверджують архітектурну або історичну цінність об`єкту.
Позивачем зазначено, що поширена позивачем у вказаних дописах інформація про відповідачка порушує право на ділову репутацію відповідача, наслідком якої є те, що інвестор розірвав інвестиційний договір через поширену відповідачем недостовірну інформацію.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача маральної шкоди у розмірі 100000 грн., то позивач зазначає, що опорочення ділової репутації призводить до зниження прибутку вказаній юридичній особі, своїми неперевіреними даними, відповідач фактично висвітлює як самовільну і незаконну діяльність позивача та формує відповідну негативну думку у широкого кола осіб, серед яких і інвестори.
З урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що розповсюдження недостовірної інформації сформувало у суспільстві негативний образ щодо нього, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Ковальська нерухомість» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що в підтвердження тієї обставини, що поширені Відповідачем Дописи 1-6 є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, Позивач надав суду докази - висновки експертів (висновок експертів №271/1/23 від 18 вересня 2023 року за результатами проведення комплексного комп`ютерно-технічного та лінгвістичного семантико-текстуального експертного дослідження мовлення та висновок експерта №056/247 від 06 грудня 2023 року).
В своїх висновках експерти обґрунтовують, що оспорювані Дописи 1-6 Відповідача є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями.
Зокрема експерти відзначають, що на фактичність твердження Дописів 1-6 вказують різноманітні лінгвістичні маркери висловлювань як-то уживання часово-просторових сполучень («у 2021 році», «садиба на АДРЕСА_1 »), імен і прізвищ осіб (« ОСОБА_2 ») та назв організація («Київська міська рада», «забудовник ОСОБА_3»), вживання допоміжного словосполучення - «за фактом», тощо. 
Окрім того, поряд із зазначеними лінгвістичними маркерами є також екстралінгвальні (позамовні), а саме широке використання ілюстрованого матеріалу, наданого Відповідачем на підтвердження саме фактовості своїх Дописів, намагання автора (Відповідача) переконати читачів своїх Дописів в їх переконливості, донести читачам, що дописи є правдивою та достовірною інформацією, яка, зважаючи на буцімто професіоналізм, досвід та компетентність Відповідача є перевіреною, фактичною.
На додаток експерти відзначають, що в основі оспорюваних Дописів 1-6 Відповідача наявна співвідносна з реальною дійсністю інформація, яка може бути спростована або підтверджена, тобто перевірена, а отже Дописи 1-6 є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями. 
Вказане повністю узгоджується з матеріалами справи, адже наведена в Дописах 1-6 інформація підлягає перевірці і встановлення змісту такої інформації, як хибної або дійсної. 
Власне це і було зроблено Позивачем в своєму позові та обґрунтовано під час розгляду справи. 
Позивач, зокрема, навів докази та обґрунтування, що свідчать про відсутність мораторію (заборони) Київради (КМР) на демонтаж будівлі на АДРЕСА_1 , відсутності у будівлі статусу пам`ятки, відсутність ознак історичної або архітектурної цінності такої будівлі, а також підтвердив законність будівництва та демонтаж будівлі на АДРЕСА_1 . 
Позивач довів та обґрунтував доказами, що поширена в Дописах 1-6 інформація є недостовірною, що вкотре підтверджує, що Дописи 1-6 є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями.
Разом з тим, суд при оцінці висновків експертів, в противагу до зазначеного вище, дійшов хибного висновку про те, що поняття «оціночні судження», «недостовірність інформації» міститься у законі (ст. 30 Закону України «Про інформацію»), а тому тлумачення цього поняття, а отже з`ясування чи є Дописи 1-6 фактичними твердженнями чи оціночними судженнями, є питаннями права і не потребують спеціальних знань, які суд вирішує самостійно під час розгляду справи.
Відповідно суд, не маючи спеціальних знань в галузі лінгвістики, ігноруючи результати проведених експертних досліджень, відображених в висновках експертів, що на відміну від суду мають фахові спеціальні знання, хибно виснував, що оспорювана інформація (Дописи 1-6) є нічим іншим, як оціночними судженнями, які відображають суб`єктивні думки Відповідача, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній критичній оцінці, вони не викладені в формі, що могло би принизити ділову репутацію Позивача, а тому підстави як для визнання наведеної в Дописах 1-6 інформації недостовірною, такою, що порочить ділову репутацію, так і підстави для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання спростувати інформацію та стягнути моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн., - відсутні.
Також зазначає, що суд в своєму рішенні дійшов до висновків про те, що: «питання мораторію були наявні лише в проекті рішення КМР, однак 31 серпня 2021 року о 17:39 на офіційному сайті КМР була оприлюднена новина саме про введення мораторію на реконструкцію 31 серпня 2021 року на офіційному сайті Київської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_6) була оприлюднена новина про введення у столиці мораторію на реконструкцію історичних будівель «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття»: ІНФОРМАЦІЯ_5. 
Таким чином, суд погоджується із позицією позивача, що вказана в Дописах 1-2 інформація міститься у відкритих джерелах на офіційному сайті КМР і тому була взята до відома відповідачем для формулювання власного оціночного судження вказаним обставинам. 
Адже дійсно будинок демонтований (такий факт сторони не оспорюють), і суд прийшов до висновку про наявність підстав для висловлення свого оціночного судження відповідачем саме із застосуванням оспорюваних строною позивача висловів.».
Вказані висновки суду є хибними та такими, що не відповідають обставинам справи з огляду на те, що в Дописі 1 Відповідач констатує, що Київська міська рада наклала мораторій на демонтаж або перебудову будівлі на АДРЕСА_1 . 
В свою чергу суд приходить до висновку, що дана інформація відповідає дійсності, адже буцімто на офіційному сайті КМР була оприлюднена новина саме про введення мораторію на реконструкцію та/або капітальний ремонт.
Таким чином, висновки суду не відповідають обставинам справи, так як, Відповідач оприлюднив в своєму Дописі 1 інформацію про накладання мораторію на демонтаж або перебудову, а не про накладання мораторію на реконструкцію та/або капітальний ремонт.
Допис 1, розміщений у всесвітній мережі Інтернет на персональній веб-сторінці Відповідача у соціальній мережі Facebook за гіперпосиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 не містить жодного посилання на офіційне джерело (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), а також не містить посилання ані на офіційний сайт Київської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_6), а ні на сайт, зазначений в судовому Рішенні (ІНФОРМАЦІЯ_7).
Зауважує, що Позивач обґрунтував доказами, а саме, у висновку експертів №271/1/23 зафіксовано зміст Допису 1, що розміщений у всесвітній мережі Інтернет на персональній веб-сторінці Відповідача у соціальній мережі Facebook за гіперпосиланням:
ІНФОРМАЦІЯ_2 де, як було зазначено вище, відсутнє будь-яке посилання на офіційне джерело, а також на сайт, зазначений в Рішенні суду (ІНФОРМАЦІЯ_8).
Окрім того, за посиланням
(ІНФОРМАЦІЯ_9), зазначеним в Рішенні суду, відсутня будь-яка інформація, а відклик на цей сайт дає відповідь, що сторінку не знайдено. 
В Рішенні суду, а також під час розгляду справи не досліджувався, як доказ і не фіксувався зміст вказаного посилання, що фігурує в Рішенні суду. 
Отже таке посилання 
(ІНФОРМАЦІЯ_8) не може бути належним доказом по справі.
Таким чином, висновки суду не відповідають обставинам справи, так як, в матеріалах справи наявний доказ - висновок експертів №271/1/23, в якому, в рамках проведеного комп`ютерно-технічного дослідження мовлення, зафіксовано зміст Допису 1, який не містить в собі жодних посилань на офіційне джерело та на сайт, зазначений в Рішенні суду. 
Враховуючи наведене, це призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме, незастосування судом ч. 2 ст. 302 ЦК України в контексті її порушення Відповідачем відносно не зазначення офіційного джерела та не перевірки останнім достовірності поширеної в Допис 1 інформації.
В підтвердження того, що поширена Відповідачем в Дописі 1 інформація щодо накладення КМР мораторію на демонтаж або перебудову є недостовірною, Позивач надав докази та обґрунтування, що містяться в заявах по суті справи, а саме, Позивач обґрунтував, що жодного законного рішення КМР, яке набуло законної сили, і яким передбачалося накладення мораторію демонтаж або перебудову будинку на АДРЕСА_1 не існувало.
Таким чином, враховуючи зазначене, хибним та таким, що не відповідає матеріалам справи є висновок суду, що Допис 1 є оціночним судженням, так як, інформація, яка поширена Відповідачем в дописі є співвідносною з реальною дійсністю, а отже може бути перевірена на предмет її дійсності, адже Позивач обґрунтував доказами (фактичними даними), що мораторій на демонтаж або перебудову будинку на АДРЕСА_1 КМР не накладався, а Відповідач не довів протилежного. 
Тому таке судження - Допис 1, є фактичним твердженням, яке містить фактичні дані, які можуть бути досліджені та перевірені на предмет їх дійсності.
Також, суд в Рішенні дійшов висновку, що зазначення Відповідачем характеристики будівлі як «Історична пам`ятка» не суперечить вимогам Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки чинне законодавство не містить такого визначення, як терміну.
Відповідно до матеріалів справи, Позивач обґрунтував, що твердження Відповідача, котре міститься в Дописі 1 про те, що на місці історичної пам`ятки - садиби на АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO» є фактичним твердженням, а інформація, що поширена Відповідачем в Дописі 1 не відповідає дійсності.
Про фактичність вказаного твердження вказує та обставина, що статус пам`ятки, відповідно до чинного законодавства, підлягає державній реєстрації, а отже вказана інформація є співвідносна з реальною дійсністю, яка може бути спростована або підтверджена, перевірена.
Як було зазначено Позивачем в заявах по суті справи та не спростовано Відповідачем, за адресою АДРЕСА_1 відсутні будь-які будівлі, що мають статус пам`ятки/об`єкта культурної спадщини. 
Власник будівлі (Позивач) на АДРЕСА_1 не отримував жодних офіційних повідомлень про те, що така будівля внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або Переліку об`єктів культурної спадщини. 
Також відсутні будь-які рішення Міністерства культури та інформаційної політики України та Департаменту охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації про занесення будівлі на АДРЕСА_1 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або Переліку об`єктів культурної спадщини.
Як було зазначено в позовній заяві, на офіційному публічному сайті Міністерства культури та інформаційної політики України: ІНФОРМАЦІЯ_11 в розділі Державний реєстр нерухомих пам`яток України відсутня нерухома пам`ятка за адресою АДРЕСА_1 . 
Також, на офіційному публічному сайті Департаменту охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації 
ІНФОРМАЦІЯ_10 в розділі Інформаційний зведений перелік об`єктів культурної спадщини Голосіївського району відсутній об`єкт культурної спадщини за адресою АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині того, що висловлювання Відповідача, вказані в Дописі 1 відносно того, що: Забудовник АДРЕСА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO» на місці історичної пам`ятки, не відповідає дійсності, так як, будівля на АДРЕСА_1 не є пам`яткою/об`єктом культурної спадщини. 
Також зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме, незастосування судом ч. 2 ст. 302. ЦК України в контексті її порушення Відповідачем відносно не зазначення офіційного джерела та не перевірки останнім достовірності поширеної в Дописі 1 інформації.
Зазначає, що суд в Рішенні дійшов висновку, що в Дописах 2, 3 та 4 щодо поширення Відповідачем інформації про факт незаконного демонтажу цінної історичної забудови та про факт самовільного зносу найстарішого будинку на АДРЕСА_1 було не поширення недостовірної інформації щодо Позивача, а реалізація Відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.
Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як, Відповідач поширив інформацію, що є фактичним твердженням, що не відповідає дійсності.
Адже Відповідач у стверджувальній формі, використовуючи такий лінгвістичний маркер фактичного твердження, як «за фактом», «в ці хвилини» поширив інформацію, що демонтаж/знос будинку на АДРЕСА_1 є незаконними та самовільним, а також додав до свого Допису 2 та 3 фото з зображеннями зносу будівлі. 
Така інформація є співвідносною з реальною дійсністю, а отже може бути перевірена, що вказує на фактичний характер судження. 
Адже знесення та демонтаж будівлі було виконано відповідно до затвердженого проекту та дозвільних документів на будівництво, що було обґрунтовано Позивачем під час розгляду справи. 
В свою чергу, Відповідач не довів правдивість інформації, що Позивач незаконно та самовільно, тобто всупереч закону та встановленим нормативним процедурам демонтував/зніс цінну історичну забудову на АДРЕСА_1 , а також не привів посилання на офіційні джерела, які б вказували на дану обставину.
Звертає увагу на те, що дійсно, реалізація Відповідачем свого конституційного права на звернення, визначеного статтею 40 Конституції України, саме по собі не є поширенням недостовірної інформації. 
Тобто, коли наприклад Відповідач звернувся б до правоохоронних органів з відповідною заявою, в якій виклав своє бачення справи, але без публічного розголосу даної справи, а не коли Відповідач, використовуючи факт звернення до правоохоронних органів, здійснив поширення інформації для широкого загалу в соціальній мережі, і при цьому заочно зробив твердження про незаконність та самовільний монтаж/знесення будівлі, не дочекавшись офіційних результатів перевірки/розслідування від правоохоронних органів, такі дії (твердження) Відповідача кваліфікуюся, як поширення останнім недостовірної інформації.
Додатково до вказаного слід зауважити, що Відповідач не повідомив просто про факт звернення до правоохоронних органів у зв`язку із знесенням/демонтажем будівлі, а в своїх Дописах 2, 3 та 4 дав заочну оцінку діяльності Позивача у стверджувальній формі, що буцімто останній самовільно та незаконно зніс/демонтував будівлю, а також незаконно здійснює будівництво, що в даному випадку кваліфікується, як поширення Відповідачем недостовірної інформації. 
Адже у Позивача були всі необхідні дозвільні документи, а також були відсутні будь-які офіційні рішення правоохоронних та судових органів щодо незаконності чи самовільного характеру демонтажу/знесення будівлі на АДРЕСА_1 , а також незаконного будівництва.
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи в частині того, що висловлювання Відповідача, вказані в Дописі 2, 3 та 4, відносно того, що демонтаж/знесення будівлі на АДРЕСА_1 є незаконним/самовільним є фактичними твердженнями, що не відповідають дійсності. 
Окрім того, зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме, незастосування судом ч. 2 ст. 302 ЦК України в контексті її порушення Відповідачем відносно не зазначення офіційного джерела та не перевірки останнім достовірності поширеної в Дописі 2-4 інформації.
Щодо висновку суду відносно Допису 5, оцінюючи його, суд дійшов до висновку, що він вочевидь носить характер оціночного судження, оскільки містить власні роздуми і пропозиції відповідача щодо громадського (суспільного) контролю за невизначеною кількістю акредитованих на роботу в місті компаній-забудовників на предмет дотримання ними законодавства під час забудови історичної частини міста. 
При цьому, суд враховує і ту обставину, що безпосередньо у тексті вищевказаного рішення КМР від 31 серпня 2021 року №2180/2221 міститься визначення об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», а тому і зазначення в дописі «За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу бан!» сприймається, у взаєморозумінні із попередніми Дописами 3-4, як критичну оцінку вказаному забудовнику.
Звертає увагу на те, що словосполучення «цінна історична забудова», що вживає Відповідач в своєму Дописі 5, і яке є законодавчо визначеним терміном, є відмінним від словосполучення, про яке зазначає суд в своєму рішенні - «історична будівля».
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині того, що висловлювання Відповідача, вказані в Дописі 5, відносно того, що знесена на АДРЕСА_1 будівля є цінною історичною забудовою є фактичним твердженням, що не відповідають дійсності. 
Також зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме, незастосування судом ч. 2 ст. 302. ЦК України в контексті її порушення Відповідачем відносно не зазначення офіційного джерела та не перевірки останнім достовірності поширеної в Дописі 5 інформації.
Щодо Допису 6, суд вважає викладену в ньому інформацію виключно оціночним судженням, з огляду на те, що в цьому Дописі 6 є посиланням на інформацію з відкритих джерел, за аналізом змісту яких автор і формує своє оціночне судження, а саме, на підставі досліджених інформаційних джерел, їх автор-відповідач ілюстративно розміщує «скрін-зображення» інформації з ресурсу ЛУН з інформацією про будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 , де чітко вбачається зазначений клас наслідків: СС1, а також під Дописом 6 наявна аналітична таблиця інформаційного сайту, що порівнює клас наслідків та законодавчі обмеження щодо здійснення будівництва.
Відповідно до інформаційної таблиці клас СС1 - є незначним та передбачає будівництво не вище 4 поверхів, там же розміщена візуалізація будівництва на 22 поверхи.
Якщо звернутися до фактичних обставин справи та наданих Позивачем доказів то в зафіксованому в висновку експертів №271/1/23, в частині проведеного комп`ютерно-технічного експертного дослідження мовлення, змісту Допису 6 відсутні посилання на будь-які офіційні джерела інформації, якими скористався Відповідач поширюючи Допис 6. 
Зокрема, в Тексті Допису 6 відсутня інформація і згадка про посилання на інформаційний ресурс ЛУН, а також на будь-яке інше офіційне джерело. 
Також в матеріалах справи відсутні докази, що інформаційний ресурс ЛУН є офіційним джерелом інформації.
В підтвердження буцімто правдивості інформації, зазначеної в Дописі 6, Відповідач наводить в своєму Дописі 6 зображення/ілюстрації де міститься наступна інформація: Назва об`єкту - «Будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 »; Клас наслідків - СС1; Авторський нагляд - ОСОБА_6 (АА 000962); Технічний нагляд - ОСОБА_7 (АТ 000962, АТ 006979); Генеральний підрядник - ТОВ «КДД Генпідряд» (41366367); Інформація про земельну ділянку - 8000000000:72:081:0001.
Зауважує, що вказана та поширена Відповідачем в Дописі 6 інформація не має відношення щодо спірного демонтажу будівлі на АДРЕСА_1 та забудови земельної ділянки на якій знаходилась демонтована будівля, а також земельної ділянки, в рамках яких було здійснено демонтаж будівлі на АДРЕСА_1 . 
Тобто, поширена Відповідачем в Дописі 6 інформація є недостовірною.
На підтвердження недостовірності вказаної Відповідачем інформації Позивачем надано докази: Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва (МБУО) від 02 травня 2018 року №356; Експертний звіт щодо розгляду проектної документації №16656 від 27 вересня 2018 року з класом наслідків СС2, що передбачає знесення будівлі на АДРЕСА_1 ; Дозвіл на виконання будівельних робіт від 02 червня 2020 року №КВ 112201541052 з класом наслідків СС2, що свідчить про законність будівництва та демонтаж будівлі на АДРЕСА_1 , а також про відповідність намірів замовника містобудівний документації.
Зазначені Позивачем докази вказують, що будівництвом, яке здійснюється на місці демонтованого будинку на АДРЕСА_1 , є: «Будівництво багатофункціонального комплексу з вбудованими приміщеннями та паркінгом на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 » з класом наслідків СС2. 
При цьому, згідно вказаного дозволу замовником такого будівництва є ТОВ «СТРІЖ-ІНВЕСТ», котре і уклало з Позивачем договір №15/07-2022_СТ від 15 липня 2022 року про реалізацію проекту будівництва та передачу функцій замовника будівництва, який долучено до матеріалів справи та яким підтверджується, що Позивач є замовником будівництва на місці демонтованого будинку на АДРЕСА_1 . 
В свою чергу генпідрядником, згідно вказаного дозволу, визначено ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ЛІГА», авторський нагляд здійснюється ОСОБА_8 , технічний нагляд - ОСОБА_9 . 
Згідно вказаних МУО від 02 травня 2018 року №356 будівництво здійснюється на земельних ділянках 8000000000:72:081:0032 та 8000000000:72:081:0035, а не як ілюструє Відповідач в своєму Дописі 6. 
Тобто дійсна/правдива інформація про будівництво на місці демонтованого будинку на АДРЕСА_1 корінним чином відрізняється від інформації наведеної Відповідачем в Дописі 6 та про яку зазначив суд в своєму Рішенні.
Інакше кажучи, інформація в Дописі 6 про об`єкт будівництва з класом наслідків СС1, про яку зазначає Відповідач і яку ілюструє, як наглядний приклад, стосується об`єкту будівництва: «Будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 », в межах земельної ділянки: 8000000000:72:081:0001. 
В той же час, назва будівництва, в рамках якого було демонтовано будівлю на АДРЕСА_1 звучить так: «Будівництво багатофункціонального комплексу з вбудованими приміщеннями та паркінгом на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 », клас наслідків такого будівництва СС2, і реалізується таке будівництво на земельних ділянках: 8000000000:72:081:0032 та 8000000000:72:081:0035. 
Відповідно і замовник, і авторський, технічний нагляд у такого будівництва інші, про що було зазначено вище.
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи в частині того, що висловлювання Відповідача, вказані в Дописі 6, відносно класу наслідків СС1, що буцімто не відповідає намірам забудови Позивача, а отже будівництво на місці найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - незаконне, є фактичним твердженням, що не відповідають дійсності. 
Закономірно, зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме, незастосування судом ч. 2 ст. 302 ЦК України в контексті її порушення Відповідачем відносно не зазначення офіційного джерела та не перевірки останнім достовірності поширеної в Дописі 6 інформації.
Щодо висновків суду в Рішенні про те, що Дописи 1-6 Відповідача буцімто стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес і відповідно поширена Відповідачем інформація має значний суспільний інтерес, зазначає наступне.
З урахуванням вказаного вище, таке твердження не відповідає матеріалам справи, адже жодного предмету значного суспільного інтересу довкола демонтажу будівлі на АДРЕСА_1 не існує. 
Відповідач, завдяки поширенню недостовірної та негативної інформації про Позивача в своїх Дописах 1-6, про що було зазначено вище, стверджуючи про те чого насправді не існувало (демонтаж цінної історичної забудови, пам`ятки, незаконного та самовільного будівництва), перекручуючи факти (як зокрема з проектом Рішенням Київради про мораторій на демонтаж, що став першим, відправним повідомленням в публічний простір), створив довкола зазначеного (демонтаж будівлі на АДРЕСА_1 ) цілком надуманий та недостовірний буцімто предмет значного суспільного інтересу, вводячи в оману широкий загал та поширюючи недостовірну та негативну інформацію щодо Позивача.
Таким чином, значний суспільний інтерес довкола буцімто незаконного будівництва, порушення мораторію Київради, незаконного та самовільного демонтажу цінної історичної забудови, пам`ятки є хибним та надуманим, а також таким, що спростовується матеріалами справи та наведеними Позивачем доказами.
Продукуючи хибний предмет значного суспільного інтересу Відповідач завдав шкоди діловій репутації Позивача та ввів в оману суспільство та своїх підписників.
Відповідно суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині того, що поширені Відповідачем Дописи 1-6 стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес.
Щодо висновку суду про те, що стилістика інформації та застосовані мовні засоби не є звинуваченням Позивача у вчиненні конкретних злочинів із зазначенням дати, часу та місця їх вчинення, натомість в дописах ОСОБА_1 наявні оціночні судження та критика дій Позивача з метою привернення уваги суспільства до проблематики забудови з попереднім демонтажем об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», зокрема по АДРЕСА_1 , а також реалізовано право на звернення.
Як було зазначено вище та обґрунтовано доказами по справі, зокрема висновками експертів, Дописи 1-6 є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, так як, інформація викладена в них є співвідносною з реальною дійсністю, а отже може бути перевірена. 
Згідно чинного законодавства України, вчення особою правопорушення, а тим паче злочину, фіксується рішеннями правоохоронних органів та суду. 
Тому, за наявності або відсутності відповідних рішень можна з`ясовувати питання про наявність або відсутність вчинення правопорушення/злочину. 
Зазначене повністю узгоджується з основоположним принципом Конституції України, а саме, ст. 62 Конституції України: Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. 
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. 
Обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. 
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
З огляду на поширену Відповідачем в своїх Дописах 1-6 інформацію вбачається, що Відповідач використовує мовленнєві повідомлення в яких робить твердження про те, що:
Допис 1: «…НА МІСЦІ ІСТОРИЧНОЇ ПАМЯТКИ ОСОБА_3 ПЛАНУЄ СПОРУДИТИ багатофункціональний комплекс «NUVO»;
Допис 2: «…Позивач САМОВІЛЬНО ЗНОСИТЬ найстарішу будівлю АДРЕСА_1 (одноповерховий будинок 1860-х рр. під № 47) фото від місцевих мешканців.»;
Допис 3: «…За фактом НЕЗАКОННОГО ДЕМОНТАЖУ цінної історичної забудови - написали звернення в Національна поліція України.»;
Допис 4: «За фактом бездіяності Національна поліція України щодо невідкриття кримінального провадження за фактом САМОВІЛЬНОГО ЗНОСУ найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - подано скаргу до Голосіївський районний суд міста Києва…»;
Допис 5: «…За ЗНОС ЦІННОЇ ІСТОРИЧНОЇ ЗАБУДОВИ, як от ОСОБА_3 - відразу бан!»;
Допис 6: «БУДІВНИЦТВО на місці найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - НЕЗАКОННЕ…».
За смислом та контекстом вказаних висловлювань (Дописи 1-6) Відповідач у стверджувальній формі повідомляє широкий загал та поширює інформацію про те, що Позивач планує спорудження багатофункціонального комплексу на місці історичної пам`ятки по АДРЕСА_1 , а також самовільно, незаконно зносить, демонтує цінну історичну забудову - будівлю на АДРЕСА_1 . 
Також констатує, що будівництво на місці будинку на АДРЕСА_1 - незаконне.
Тобто, Відповідач свідомо, у стверджувальній формі зазначає про самовільні та незаконні дії Позивача та явне порушення Позивачем законодавства, та зазначає про конкретні дії Позивача, наводить в своїх Дописах фото/ілюстрації, адже за незаконне, самовільне будівництво, знесення, демонтаж цінної історичної забудови, а тим паче пам`ятки передбачена юридична відповідальність.
Окрім того, щодо дати, часу та місця вчинення зазначених буцімто правопорушень Відповідач чітко вказує їх локацію - АДРЕСА_1 /назву об`єкта будівництва, та фігуранта - ТОВ «Ковальська Нерухомість», фіксує час вчинення правопорушення - використовуючи словосполучення «в ці хвили» та зазначаючи дати своїх Дописів, а також описує склад об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення - самовільний, незаконний демонтаж цінної історичної забудови, пам`ятки на АДРЕСА_1 , порушення мораторію КМР на демонтаж і перебудову, незаконне будівництво, плюс долучає до своїх Дописів матеріали фотофіксації в підтвердження буцімто скоєння Позивачем вказаних правопорушень. 
Відповідно є всі підстави стверджувати, що Відповідач фактично описав в своїх Дописах склад зазначених вище правопорушень, і звинуватив в їх вчиненні Позивача, а також надав фактаж - фотографії, і додатково підтвердив свою переконаність в тому, що це є злочин, вчинений Позивачем, шляхом написання відповідної заяви до правоохоронних органів, що також було проілюстровано Відповідачем в своїх Дописах.
З зазначеного також вбачається, що Дописи 1-6 побудовані та викладені Відповідачем таким чином, щоб максимально сформувати у невизначеного кола читачів (користувачів соціальної мережі Facebook), серед яких є ділові партнери Позивача, його контрагенти, покупці та інвестори, впевненість у вчиненні Позивачем містобудівного та кримінально карного правопорушення, висвітлити діяльність Позивача в негативному ключі.
На підтвердження вказаних висловлювань, про буцімто вчення Позивачем протиправних діянь Відповідачем не надано жодних доказів та офіційних рішень, а також не зазначено про посилання на офіційні джерела, в яких би містилася така інформація.
Натомість Позивач обґрунтував та підтвердив доказами, що будівництво на місці демонтованого будинку по АДРЕСА_1 є законним та здійснюється відповідно до затвердженого проекту та отриманого дозволу на будівництво за класом наслідків СС2. 
Окрім того, за адресою АДРЕСА_1 відсутні пам`ятки та об`єкти культурної спадщини, а демонтована будівля (на АДРЕСА_1 ) не має жодної культурної цінності і демонтована в рамках затвердженого проекту та дозвільних документів.
Поширюючи інформацію Відповідач у стверджувальній формі висловлювання та наперед/заочно встановив презумпцію вини Позивача в порушенні останнім містобудівного та кримінального законодавства, не переконавшись в достовірності такої інформації, що в свою чергу є порушенням обов`язку Відповідача, передбаченого ч. 2 ст. 302 Цивільного кодексу України (фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності та робити посилання на офіційне джерело, якщо така інформація отримана з офіційних джерел).
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи в частині того, що висловлювання Відповідача про буцімто незаконне, самовільне будівництво, демонтаж, знос цінної історичної забудови, пам`ятки, порушення мораторію КМР є фактичним твердженням, що не відповідає дійсності, а також фактично є звинуваченнями Позивача у вчиненні містобудівного та кримінально карного правопорушення.
Враховуючи неповне з`ясування судом обставин справи, про що йшлося вище, суд прийшов до хибного висновку про те, що оспорювана інформація (Дописи 1-6) є оціночними судженнями, викладеним в формі, що не могло би принизити ділову репутацію Позивача, а тому підстави як для визнання наведеної в Дописах 1-6 інформації недостовірною, такою, що порочить ділову репутацію, так і підстави для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання спростувати інформацію та стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., - відсутні.
Як було зазначено вище, Відповідач поширив Дописи 1-6, що викладені у стверджувальній формі, інформація в яких є недостовірною. 
Дописи 1-6 не містять в собі посилання на офіційні джерела. 
Такими Дописами 1-6 Відповідач фактично висвітлює як самовільну та незаконну діяльність Позивача (незаконне здійснює будівництва, самовільний зноси будинку, що є пам`яткою та має історичну цінність, порушення мораторію КМДА) та формує вкрай негативну думку у широкого кола осіб про діяльність Позивача, серед яких, зокрема, інвестори, покупці, та ділові партнери Позивача, що є неприпустимим з огляду на принципи, які декларує на своєму офіційному сайті (https://build.kovalska.com/) та яких дотримується Позивач: « Reputation Responsibility Result ОСОБА_3 будує з 2002 року. Ми успішно здали вже 26 об`єктів, заслуживши репутацію одного з найбільш надійних девелоперів столиці. 
Репутація Ковальської ґрунтується на відповідності своєї діяльності вимогам чинного законодавства та взятим на себе зобов`язанням. 
З огляду на вказане, дії (Дописи 1-6) опорочують та принижують ділову репутацію Позивача.
Опорочення та приниження ділової репутації Позивача призвело у останнього до втрат майнового характеру. 
А саме, шкода завдана діловій репутації Позивача виразилася не лише в порушенні немайнових благ - ділової репутації (приниження ділового престижу Позивача та опорочення його доброго імені), а і в реальних майнових втратах Позивача, а саме, в збитках, в формі упущеної вигоди за розірваним інвестиційним договором на загальну суму 58500000 грн., про що було зазначено Позивачем в заявах по суті справи та підтверджено доказами.
З огляду на зазначене вище, поширенням в своїх Дописах 1-6 негативної та недостовірної інформації діловій репутації Позивача була заподіяна шкода, відповідно Позивачу також була заподіяна моральна шкода, що знайшла свій прояв не лише в порушенні немайнових прав Позивача (недоторканості ділової репутації), а й в конкретних майнових тратах Позивача в формі упущеної вигоди.
Враховуючи реальний розмір матеріальних втрат, що поніс Позивач (58500000 грн. упущеної вигоди), а також враховуючи шкоду заподіяну діловій репутації Позивача,що виявилася в розірванні партнером Позивача інвестиційного договору, зниження престижу Позивача, підриву до нього довіри у широкого загалу осіб внаслідок поширення Відповідачем в своїх Дописах 1-6 негативної та недостовірної інформації, Позивач оцінив власну моральну шкоду в розмірі 100000 грн. та зажадав її відшкодування.
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи та прийшов до хибного висновку щодо відсутності підстав для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію (Дописи 1-6) та стягнути моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
Просило, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Ковальська нерухомість» задовольнити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого вказав, що в рішенні суду зазначено: «В дописі-1 позивачем фактично оспорюється вислови щодо «історичної пам`ятки», «Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову».
В матеріалах справи наявний проект рішення КМР «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) на території міста Києва, яким може погрожувати знищення або пошкодження» і в п.2 проекту вирішено ввести тимчасову заборону (мораторій) на підготовчі роботи, а також будівельні роботи з реконструкції та/або нового будівництва на вказаний об`єктах в таблиці-додатку до рішення під №21 вказана будівля за адресою: АДРЕСА_10, будівля 1850-60 років забудови.
Однак, вже прийнятим рішенням КМР від 31 серпня 2021 року №2180/2221 питання щодо введення мораторію не прийнято. 
Але це рішення містить положення, серед іншого, що визначити об`єкти ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) яким може погрожувати знищення або пошкодження та які можуть бути включені до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та рекомендовано власникам об`єктів утриматись від виконання підготовчих, а також будівельних робіт на об`єктах ХІХ-ХХ століття (історичних будівель).
В додатку під №21 зазначений АДРЕСА_10, будівля 1850-60 років забудови.
При цьому, знайшла своє підтвердження і та обставина, на яку вказував відповідач, що незважаючи на ту обставину, питання мораторію були наявні лише в проекті рішення КМР, однак 31 серпня 2021 року о 17:39 на офіційному сайті КМР була оприлюднена новина саме про введення мораторію на реконструкцію. 
31 серпня 2021 року на офіційному сайті Київської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_6) була оприлюднена новина про введення у столиці мораторію на реконструкцію історичних будівель «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття».
Суд погодився із позицією позивача, що вказана в дописах 1-2 інформація міститься у відкритих джерелах на офіційному сайті КМР і тому була взята до відома відповідачем для формулювання власного оціночного судження вказаним обставинам».
Апелянт не погодився із даними висновками суду, оскільки в Дописі №1 зазначено про те що Київська міська рада наклала мораторій на демонтаж та перебудову будівлі на АДРЕСА_11, а не на реконструкцію та/або капітальний ремонт. 
І тому на думку апелянта суд нібито прийшов до висновку, що зазначена в дописі Відповідача інформація відповідає дійсності.
Проте такі висновки Апелянта є помилковими, оскільки суд зазначив, що погоджується з тим, що наявна інформація лише «була взята до відома відповідачем для формулювання власного оціночного судження вказаним обставинам».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реконструкція - реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єкта містобудування.
Відповідно до наказу Фонду державного майна від 25 листопада 2024 року №163/2685 «Про затвердження Методики визначення втрат підприємств, установ та організацій оборонно-промислового комплексу усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності», демонтажні роботи (демонтаж) - особливий різновид будівельних робіт, що виконуються на пошкоджених або зруйнованих об`єктах (активах) з метою ліквідації (видалення) частини або всіх їх конструктивних елементів.
Якщо порівняти терміни «реконструкція, капітальний ремонт» з термінами «демонтаж, перебудова», навіть без спеціальних знань є очевидним, що демонтаж та перебудова за своїми наслідками дій є значно суттєвішими ніж реконструкція чи капітальний ремонт.
Отже, абсолютно нормальним та логічним є те, що Відповідач сприйняв інформацію, поширену на офіційному сайті Київської міської ради про введення у столиці мораторію на реконструкцію та капітальний ремонт історичних будівель, як таку, що забороняє їх перебудову або демонтаж.
А відповідно зрозумілим є формування на основі цієї інформації власних оціночних суджень, виражених у Дописі №1.
Крім того, Апелянт вказує в апеляційній скарзі на те, що за посиланням, де була опублікована інформація Київської міської ради: «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття», - сторінку не знайдено.
Однак вказана інформація, опублікована 31 серпня 2021 року о 17:39 на офіційному сайті КМР, саме про введення мораторію на реконструкцію 31 серпня 2021 року на офіційному сайті Київської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_6) «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття» доступна і може бути оглянута за посиланням на офіційний вебсайт Київської міської ради за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_12.
Відповідно, Апелянт скопіював та вказав у своїй апеляційній скарзі адресу вебсторінки з описками. Офіційний сайт КМР досі містить цю інформацію в незмінному стані, а отже Відповідач здійснював оцінку дій Позивача на відомостях з офіційного джерела - органу місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.
При цьому, в дописі відповідача вказано, що список прийняла та мораторій наклала саме Київська міська рада, на сторінку якої можна перейти прямо з тексту допису.
На вказаній сторінці прямо зазначена інформація про офіційний вебсайт Київської міської ради - kmr.gov.ua, на якому і була офіційно оприлюднена інформація «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття». 
А тому твердження Апелянта про те, що твердження про мораторій не містить зазначення джерела, не відповідає дійсності.
Також, в рішенні суду зазначено: «Щодо обґрунтування позову в частині, що вказане нерухоме майно не має статусу пам`ятки культурної спадщини та/або об`єкта культурної спадщини і не внесено до відповідних державних реєстрів, то судом зауважується, що автором дописів вказано про будівлю на АДРЕСА_12 , як «історичний будинок», «Цінних історичних будівель», «історичної пам`ятки» - судом встановлені наступні обставини.
В своїх дописах відповідач не називав будівлю «об`єктом культурної спадщини» або «пам`яткою культурної спадщини».
При цьому, судом зауважується, що безпосередньо у вищевказаному рішенні КМР вказується про «історичні будівлі», в додатку до якого включений під АДРЕСА_12.
Зазначення Відповідачем характеристики будівлі як «Історична пам`ятка» не суперечить вимогам Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки чинне законодавство не містить такого визначення, як терміну.
Також під час розгляду справи по суті заявлених вимог не було надано доказів, які підтверджують, що інформація про позивача була поширена відповідачем із нехтуванням питання про правдивість чи неправдивість джерел.
Суд прийшов до висновку, що така поширена інформація є оціночним судженням відповідача, яка ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших вищенаведених джерел інформації, і по суті не являється твердженням.
Апелянт не погодився із даними висновками суду, тому що історична пам`ятка є нічим іншим, як видом пам`ятки або видом об`єкта культурної спадщини. 
При цьому Апелянт не заперечує, що висновок суду не суперечить Закону України «Про охорону об`єктів культурної спадщини».
При цьому стверджує, що ним нібито доведено шо Відповідачем поширено в Дописі і недостовірні фактичні твердження, що «На місці історичної пам`ятки ОСОБА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO».
Відповідач не погоджується з позицією Апелянта та зазначає, що чинне на момент
 творення даного допису внутрішнє законодавство України не містить юридичного визначення поняття «історична пам`ятка», з чим погодився як суд, так і сам Апелянт.
Водночас, відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Зокрема, Міжнародна хартія з охорони й реставрації нерухомих пам`яток і визначних місць (Венеційська хартія) у ст. 1 містить визначення нерухома історична пам`ятка, а саме - як архітектурний твір, так і міське чи сільське утворення, що засвідчує характерні ознаки певної цивілізації, певної фази розвитку або історичної події. 
Це поняття поширюється не лише на визначні пам`ятки, а й на скромні зразки творчості, які набули з плином часу культурної значущості. 
Аналогічне визначення містить і Конвенція про охорону архітектурної спадщини Європи ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року.
Створюючи допис №1 Відповідач мав на увазі історичну пам`ятку як об`єкт культурної спадщини в більш широкому понятті цінності, а не категорію обліку профільних реєстрів, як про те помилково зазначає Апелянт.
Також, в рішенні суду зазначено: «Оскільки відповідач мав, на його думку, обґрунтовані сумніви щодо законності дій позивача по демонтажу будівлі, він в дописах і зазначив про існування з цього приводу вищевказаних звернень до правоохоронних органів і підтвердив скрін-копіями відповідних звернень.
Суд зазначив, що в даному випадку було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Апелянт не погодився із даними висновками суду, оскільки вони нібито не відповідають фактичним обставинам справи, бо Відповідачем була поширена недостовірна інформація, що не відповідає дійсності.
Відповідач не погоджується з позицією Апелянта, оскільки, як вірно зазначено у судовому рішенні, висловив лише власні оціночні судження, оскільки мав для цього певне підґрунтя, а саме те що відповідно до Історико-архітектурного опорного плану АДРЕСА_9 входить до Центрального історичного ареалу м. Києва.
Відповідно до п. 3.69 ДБН 5.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, п. 3.2 ДБН Б.2.2-3:2021 Склад та зміст історико-архітектурного опорного плану населеного пункту в межах історичних ареалів населених місць заборонено зносити цінні історичні будівлі. 
Зокрема, до таких належать будинки і споруди, що мають художню та історичну цінність і є характерними для конкретного історичного населеного пункту, належать до характерних зразків архітектури та будівництва минулих історичних епох.
На час проведення демонтажних робіт «забудовник ОСОБА_3» не мав погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, яким на сьогодні є Міністерство культури та стратегічних комунікацій України щодо проведення будівельних робіт з демонтажу історичної забудови в центральному історичному ареалі, а тому на думку Відповідача проведення таких робіт мало вигляд самовільних, а отже таких, що суперечать закону.
Для перевірки цих даних і надання їм об`єктивної правової оцінки Відповідачем було зіставлене відповідне звернення до Національної поліції, про що зокрема і йдеться в Дописі №3, який містить опис послідовних подій, що відбувалися та є сукупністю оціночних суджень та опису фактичних подій.
За інформацією Головного управління Національної поліції у м. Києві від 03 липня 2023 року, наданого на депутатське звернення депутата Київської міської ради Ксенії Семенової щодо можливих протиправних дій невстановлених осіб, за адресою: по АДРЕСА_8 про незаконний демонтаж історичної будівлі, а також з інших питань повідомлено, що 22 червня 2023 року слідчим відділом Голосіївського управління поліції, за фактом невиконання службовими особами Департаменту архітектурно-будівельної інспекції України своїх службових обов`язків, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023100010001746 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, та розпочато досудове розслідування.
У дописі № 4 Відповідач лише описує реалізацію ним свого конституційного та процесуального права на оскарження дій/ бездіяльності правоохоронних органів.
Конструкція «самовільний знос», використана в дописі, є частиною фабули заяви написаної до правоохоронних органів і за результатом неналежного розгляду якої була подана скарга до слідчого судді.
Також, в рішенні суду зазначено: «суд прийшов до висновку, що він вочевидь носить характер оціночного судження, оскільки містить власні роздуми і пропозиції відповідача щодо громадського(суспільного) контролю за невизначеною кількістю акредитованих на роботу в місті компаній-забудовників на предмет дотримання ними законодавства під час забудови історичної частини міста.
При цьому, суд врахував і ту обставину, що безпосередньо у тексті вищевказаного рішення КМР 31 серпня 2021 року №2180/2221 міститься визначення об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», а тому і зазначення в дописі «За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу в бан!» сприймається, у взаєморозумінні із попередніми дописами 3-4, як критичну оцінку вказаному забудовнику.»
Апелянт не погодився із даними висновками суду, оскільки вони нібито не відповідають фактичним обставинам справи, бо Відповідачем була поширена недостовірна інформація, що не відповідає дійсності.
Відповідач не погоджується з позицією Апелянта, оскільки як вірно зазначено у судовому рішенні, висловив лише власні оціночні судження, оскільки мав для цього певне підґрунтя, а саме те що відповідно до Історико-архітектурного опорного плану АДРЕСА_9 входить до Центрального історичного ареалу м. Києва.
Відповідно до п. 3.69 ДБН 5.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, п. 3.2 ДБН Б.2.2-3:2021 Склад та зміст історико-архітектурного опорного плану населеного пункту в межах історичних ареалів населених місць заборонено зносити цінні історичні будівлі.
Зокрема, до таких належать будинки і споруди, що мають художню та історичну цінність і є характерними для конкретного історичного населеного пункту, належать до характерних зразків архітектури та будівництва минулих історичних епох.
Крім того, цінність та історичність будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 підтверджена включенням останньої до вже згаданого рішення міської ради «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів XIX-XX століття (цінних історичних будівель) на території міста Києва, яким може загрожувати знищення або пошкодження».
У вказаному дописі Відповідач висловлює власні думки та виражає їх у формі гіперболізованих припущень, а загальний тон допису носить саркастичне забарвлення, що чітко окреслює поширену інформацію як оціночні судження.
Також, в рішенні суду зазначено: «Суд прийшов до висновку, що і цей допис викладений у формі припущення, про що свідчить обґрунтування допису-6, яке розміщене на початку основного тексту і висловлене Відповідачем із зазначенням на підставі чого він дійшов до вказаних у дописі-6 висновків: «принаймні про це свідчить», що водночас в цьому дописі-6 є посиланням на інформацію з відкритих джерел, за аналізом змісту яких автор і формує своє оціночне судження.
Адже, в обґрунтування допису та на підтвердження своїх виключно оціночних суджень, здійснених на підставі досліджених інформаційних джерел, їх автор-відповідач ілюстративно розміщує «скрін-зображення» інформації з ресурсу ЛУН в з інформацією про будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_12, де чітко вбачається зазначений клас наслідків: СС1, а також під дописом-6 наявна аналітична таблиця інформаційного сайту, що порівнює клас наслідків та законодавчі обмеження щодо здійснення будівництва. 
Відповідно до інформаційної таблиці клас СС1 - є незначним та передбачає будівництво не вище 4 поверхів, там же розміщена візуалізація будівництва на 22 поверхи.»
Апелянт не погодився із даними висновками суду, оскільки поширена у дописі інформація нібито є недостовірною.
Відповідач не погоджується з позицією Апелянта, оскільки допис викладений у формі припущення, про що, як вірно зазначено у судовому рішенні, свідчить зауваження означене на початку основного тексту - «принаймні про це свідчить», що водночас є посиланням на інформацію з відкритих джерел за прочитанням яких автор і формує своє оціночне судження. 
Зокрема, зазначається інформаційний портал з аналізу нерухомості «Нерухомі» ( ІНФОРМАЦІЯ_3 де за вказаним посилання розміщенні дозвільні документи щодо будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, Відповідачем 02 липня 2023 року під час підготовки відповідного допису був переглянутий відповідний розділ сайту. 
Серед дозвільних документів на будівництво зазначено: «Повідомлення про початок виконання підготовчих робіт від 11 травня 2021 року № КВ020210506271 Будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 ». 
У вказаному повідомленні зазначено клас наслідків: СС1.
Надалі Відповідачем було відкрито аналітичну таблицю інформаційного сайту з аналізу нерухомості «Нерухомі», що порівнює клас наслідків та законодавчі обмеження щодо здійснення будівництва. 
Відповідно до інформаційної таблиці клас СС1 - є незначним та передбачає будівництво не вище 4- поверхів. 
Водночас, відповідно до містобудівних умов забудови земельної ділянки від 23 квітня 2021 року №493 «Будівництво багатофункціонального комплексу» розміщених у тому ж розділі сайту - гранична висота об`єкту визначена у 73,5 м, але не вище 22 поверхів.
Таким чином Відповідач дійшов висновку, що клас наслідків СС1 не відповідає намірам забудови, визначеним у містобудівних умовах і обмеження. 
Щодо цього висунув своє припущення, що будівництво може бути незаконним, принаймні з огляду на невідповідність цих двох документів.
Крім того, дозвільний документ на який посилається Позивач у своєму позові, а саме: дозвіл на виконання будівельних робіт від 02 червня 2020 року № КВ 112201541052 щодо будівництва багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 Відповідачем при підготовці допису не оцінювався, питання щодо його відповідності класу наслідків СС1 в дописі не піднімалося.
Водночас, Позивач у своєму позові наголошує щодо відповідності дозволу на виконання будівельних робіт від 02 червня 2020 року №КВ 112201541052 містобудівним умовам і обмеженням від 02 травня 2018 року №356. 
Втім, в подальшому ним було отримано нові містобудівні умови та обмеження від 23 квітня 2021 року №493 Будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_1, реєстраційний номер: MU01:1068-4937-8114-0602, а отже містобудівні умови та обмеження на які посилається Позивач втратили свою актуальність, а їх відповідність раніше виданому дозволу не має значення, позаяк містобудівні умови та обмеження відповідно до ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є основними складовими вихідних даних для будівництва, згідно яких в подальшому і надається відповідний дозвіл. 
Отже, з моменту отримання нових містобудівних умов та обмежень Позивач мав отримати і новий дозвіл на будівництво відповідно до нових вихідних даних.
Отже, зважаючи на все вищевикладене, Відповідач не поширював неправдиву та недостовірну інформацію, а опублікував свою критичну оцінку щодо певних подій, що викликають суспільний інтерес.
Водночас, Позивач не обґрунтовує, яким чином і як поширена Відповідачем інформації, в цій частині, порушує його особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Щодо значного суспільного інтересу зазначив, що публікації відповідача стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес, зокрема, збереження історичних будівель та пам`яток історії міста Києва, що викладені відповідачем в спірних публікаціях відомості є провокативним вираженням їх суб`єктивної як представника громади та суспільства думки, власним розумінням процесів, по суті громадською критикою та оціночними судженнями, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, що виключає наявність правових підстав, передбачених частиною першою статті 277 ЦК України, для задоволення позову.
Крім того, оскаржувані оціночні судження у цій справі зазначено виключно у контексті необхідності дотримання вимог законодавства забудовниками та збереження будівель столиці, що мають історичну та культурну цінність, тобто стосувалися питань, які становлять суспільний інтерес. 
З огляду на зазначену природу оскаржуваних суджень вважає, що вони (оспорювані фрази) мають розглядатися у контексті як оціночні судження, а не чисті твердження щодо фактів та не підлягають спростуванню.
Щодо висновків експертів вказав, що у судовому рішенні зазначено: «Висновок експерта від 06 грудня 2023 року за результатами проведення сематико-текстуальної експертизи.
Однак, вказаний висновок експерта суд оцінив критично.
ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» не є державною спеціалізованою установою, яка здійснює судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Судом було встановлено, що висновок було складено експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» Ажнюком Б.М.
Разом з тим, у висновку експерта семантико-текстуальної експертизи №056/247 від 06 грудня 2023 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Відповідно, вже з цих підстав суд критично оцінив доказ.
Висновок експерта, порядок призначення та проведення експертизи, якщо така здійснюється для судового розгляду, повинні відповідати вимогам законодавства про проведення судових експертиз.
Суд врахував, що долучений до позову висновок експертів №271/1/23 від 18 вересня 2023 року за результатами проведення комплексного комп`ютерно-технічного та лігвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення виготовлений державною спеціалізованою установою - Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності містить застереження, що експерти про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України обізнані і що висновок підготовлений для подання до суду.
Згідно висновком даної експертизи, викладені в оспорюваних дописах висловлювання виражені у формі фактичного твердження.
Разом із тим, в силу положень ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не мав заздалегідь встановленої сили і оцінювався судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу.
Під час розгляду вказаної справи, суд прийшов до висновку, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а критика не вийшла за межі добросовісної реалізації права на свободу висловлювання щодо питань, які становлять суспільний інтерес.
Таким чином, зазначений висновок експертів №271/1/23 від 18 вересня 2023 року за результатами проведення комплексного комп`ютерно-технічного та лігвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення виготовлений державною спеціалізованою установою - Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності, спростовується висновками суду про характер дописів як оціночних суджень відповідача.
Відповідач погодився з даним висновком суду першої інстанції, та додатково зазначив, що позиція суду критично оцінювати вказаний висновок є правомірною, оскільки оскаржувана інформація є фактичними твердженнями, оскільки зазначений висновок експерта не враховує правові позиції, які висловленні в рішенні Європейського суду з прав людини, враховуючи те, що відповідачем висловлені оціночні судження роботи позивачки саме як громадського діяча.
Крім того, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.
У висновку експерта Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» від 06 грудня 2023 року №056/247 здійснювалася семантико-текстуальна експертиза дописів №1-6 відповідача.
Разом з тим, семантико-текстуальну експертизу мають повноваження здійснювати лише науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.
Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували б статус Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» як науково-дослідної установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідної установи судових експертиз, судово-медичної та судово-психіатричної установи Міністерства охорони здоров`я України; експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.
Таким чином, Державне підприємство «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» НЕ є державною спеціалізованою установою, яка уповноважена на здійснення криміналістичних експертиз, зокрема семантико-текстуальних.
Висновок експерта Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» від 06 грудня 2023 року №056/247 є недопустимим доказом.
Суд першої інстанції відхилив висновок експерта №271/1/23 від 18 вересня 2023 року Науково-дослідного центру судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України у частині лінгвістичної експертизи, оскільки на думку суду дописи №1-6 містять виключно оціночні судження.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди вказав, що у судовому рішенні зазначено: «Судом встановлено, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню».
Вважає доводи Апелянта про те, що публікація відповідача завдала їм моральної шкоди через втрати майнового характеру такими, що не витримує критики, оскільки відповідних до рекламних зображень, що розміщені на паркані довкола будівництва, зазначено, що його кінцевий термін - це 4 квартал 2022 року. А враховуючи, що спірний допис був опублікований набагато пізніше, приходить до висновку, що, проблеми із будівництвом у сторони Апелянта почалися до публікації спірного допису, а не після, як стверджується в позові.
Вказане вчергове є підтвердженням того, що даний позов містить ознаки цензурування та спроби боротьби з громадським активізмом, який заважає великим забудовникам.
Відповідач вважає, що Позивач не надав жодних доказів не тільки завдання йому моральної шкоди, розрахунок розміру її відшкодування, а й доказів завдання шкоди його честі, гідності та ділової репутації.
Просив, відмовити ТОВ «Ковальська Нерухомість» у задоволенні апеляційної скарги.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник ТОВ «Ковальська нерухомість» - Хажанець В.М. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
ОСОБА_1 , а також його представники ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили рішення районного суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено та поширено у вигляді тексту та зображень наступні публікації - дописи (надалі дописи-1-6) які стосуються будівництва об`єктів на АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 де позивач виступає в якості замовника діє на підставі договору №15/07-2022_СТ від 15 липня 2022 року про реалізацію проекту будівництва та передачу функцій замовника будівництва:
1) 18 червня 2023 року: «На АДРЕСА_1 почали розбирати житловий будинок орієнтовно 1860-х років забудови. (...) У 2021 році історичний будинок потрапив до т.зв. «Списку ОСОБА_13 по культурній спадщині. Тоді - протихід рішенню РНБОУ, ОСОБА_2 сформував список 100 цінних історичних будівель, а Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову. До цього списку потрапила садиба і на АДРЕСА_1 - як один з найстаріших прикладів забудови вулиці. На місці історичної пам`ятки ОСОБА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO»;
2) 20 червня 2023 року: «В ці хвилини забудовник ОСОБА_3 самовільно зносить найстарішу будівлю на АДРЕСА_6 ) фото від місцевих мешканців»;
3) 21 червня 2023 року: «АДРЕСА_1 - найстарша будівля вулиці. За фактом незаконного демонтажу цінної історичної забудови - написали звернення в Національну поліція України. Поліція поїхала - роботи відновились. ОСОБА_2 це ж дом із твого списку історичної спадщини - хоть маякни щось»;
4) 27 червня 2023 року: «За фактом бездіяльності Національну поліція України щодо невідкриття кримінального провадження за фактом самовільного зносу найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - подано скаргу до Голосіївський районний суд міста Києва. Будемо домагатися відповідальності для зухвалого забудовника!»;
5) 29 червня 2023 року: «Ще пропоную створити електрону базу акредитованих на роботу в місті забудовників. Кожна компанія матиме депозит у сто балів, а за порушення вимог законодавства, залежно від ступеню - буде втрачати ці бали (...) За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу бан!»;
6) 02 липня 2023 року: «Будівництво на місці найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - незаконне. Принаймні про це свідчить інформація з держбудреєстру. Зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 (тиждень тому тут ще знаходилась кам`яниця 1860 - х pp.) зареєстровано дозвіл з класом CCI. Чудова візуалізація чинних ДБН і Закону від Нерухомості показує, як цей клас наслідків від слова зовсім не відповідає намірам забудовника ОСОБА_3 ».
Аналізуючи наведену інформацію та підстави позову, з огляду на контекст та використані мовно-стилістичних засобів відповідача при створенні власних дописів, суд першої інстанції дійшов до висновку, що поширена інформація в дописах 1, 2 є оціночним судженням відповідача, яка ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших вищенаведених джерел інформації, і по суті не являється твердженням.
Вказані висновки суду також підтверджуються дописами відповідача 3 та 4.
У вказаних дописах було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.
Поширена інформація в дописі 5 носить характер оціночного судження, оскільки містить власні роздуми і пропозиції відповідача щодо громадського(суспільного) контролю за невизначеною кількістю акредитованих на роботу в місті компаній-забудовників на предмет дотримання ними законодавства під час забудови історичної частини міста.
Допис 6 на думку суду першої інстанції викладений у формі припущення, про що свідчить обґрунтування допису 6, яке розміщене на початку основного тексту і висловлене ОСОБА_1 із зазначенням на підставі чого він дійшов до вказаних у дописі 6 висновків: «принаймні про це свідчить», що водночас в цьому дописі 6 є посиланням на інформацію з відкритих джерел, за аналізом змісту яких автор і формує своє оціночне судження.
З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Згідно приписів ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. 
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У відповідності до положень ст. 32 Конституції України, кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до приписів ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.
Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.
При цьому за змістом ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Згідно зі ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. 
Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Статтею 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. 
Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. 
Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. 
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. 
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18.
Відповідно з роз`ясненнями, наданими судам у пунктах 1, 4, 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, зокрема, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. 
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. 
Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. 
За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. 
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. 
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Положеннями ст.30 вказаного Закону визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). 
Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. 
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. 
За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. 
Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. 
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. 
У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. 
Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).
Так, в дописі 1 зазначено: «На АДРЕСА_1 почали розбирати житловий будинок орієнтовно 1860-х років забудови. (...) У 2021 році історичний будинок потрапив до т.зв. «Списку ОСОБА_13 по культурній спадщині. Тоді - протихід рішенню РНБОУ, ОСОБА_2 сформував список 100 цінних історичних будівель, а Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову. До цього списку потрапила садиба і на АДРЕСА_1 - як один з найстаріших прикладів забудови вулиці. На місці історичної пам`ятки ОСОБА_3 планує спорудити багатофункціональний комплекс «NUVO», ТОВ «Ковальська нерухомість» фактично оспорюються вислови щодо «історичної пам`ятки», «Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову».
В дописі 2 зазначено: «20 червня 2023 року: «В ці хвилини забудовник ОСОБА_3 самовільно зносить найстарішу будівлю на АДРЕСА_6 , фото від місцевих мешканців», ТОВ «Ковальська нерухомість оспорюється вислів «самовільно».
Разом з тим, в матеріалах справи наявний проект рішення КМР «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) на території міста Києва, яким може погрожувати знищення або пошкодження» і в п.2 проекту вирішено ввести тимчасову заборону (мораторій) на підготовчі роботи, а також будівельні роботи з реконструкції та/або нового будівництва на вказаний об`єктах в таблиці-додатку до рішення під №21 вказана будівля за адресою: АДРЕСА_1, будівля 1850-60 років забудови.
Однак, вже прийнятим рішенням КМР від 31 серпня 2021 року №2180/2221 питання щодо введення мораторію не прийнято. 
Але це рішення містить положення, серед іншого, що визначити об`єкти ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) яким може погрожувати знищення або пошкодження та які можуть бути включені до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та рекомендовано власникам об`єктів утриматись від виконання підготовчих, а також будівельних робіт на об`єктах ХІХ-ХХ століття (історичних будівель).
В додатку під №21 зазначений вул. АДРЕСА_1, будівля 1850-60 років забудови.
Не зважаючи на ту обставину, питання мораторію були наявні лише в проекті рішення КМР, однак 31 серпня 2021 року о 17:39 на офіційному сайті КМР була оприлюднена новина саме про введення мораторію на реконструкцію 31 серпня 2021 року на офіційному сайті Київської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_6) була оприлюднена новина про введення у столиці мораторію на реконструкцію історичних будівель «У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття»: ІНФОРМАЦІЯ_8.
Таким чином, колегія суддів погоджується із позицією, що вказана в дописах 1 та 2 інформація міститься у відкритих джерелах на офіційному сайті КМР і тому була взята до відома відповідачем для формулювання власного оціночного судження вказаним обставинам.
Адже дійсно будинок демонтований, і суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для висловлення свого оціночного судження відповідачем саме із застосуванням оспорюваних стороною позивача висловів.
Щодо обґрунтування позову в частині, що вказане нерухоме майно не має статусу пам`ятки культурної спадщини та/або об`єкта культурної спадщини і не внесено до відповідних державних реєстрів, то колегія суддів звертає увагу на те, що автором дописів вказано про будівлю на АДРЕСА_1 , як «історичний будинок», «Цінних історичних будівель», «історичної пам`ятки».
В своїх дописах відповідач не називав будівлю «об`єктом культурної спадщини» або «пам`яткою культурної спадщини».
При цьому, безпосередньо у вищевказаному рішенні КМР вказується про «історичні будівлі», в додатку до якого включений під АДРЕСА_7 .
Зазначення ОСОБА_1 характеристики будівлі як «Історична пам`ятка» не суперечить вимогам ЗУ «Про охорону культурної спадщини», оскільки чинне законодавство не містить такого визначення, як терміну.
Також, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що інформація про позивача була поширена відповідачем із нехтуванням питання про правдивість чи неправдивість джерел.
Суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що така поширена інформація є оціночним судженням відповідача, яка ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших вищенаведених джерел інформації, і по суті не являється твердженням.
Вказані висновки суду першої інстанції також підтверджуються дописами відповідача 3 та 4.
Так, ОСОБА_1 поширено наступну інформацію ІНФОРМАЦІЯ_4 : «АДРЕСА_1 - найстарша будівля вулиці. За фактом незаконного демонтажу цінної історичної забудови - написали звернення в Національну поліція України. Поліція поїхала - роботи відновились. ОСОБА_2 це ж дом із твого списку історичної спадщини - хоть маякни щось»;
Наступний допис 4, ІНФОРМАЦІЯ_4 : «За фактом бездіяльності Національну поліція України щодо невідкриття кримінального провадження за фактом самовільного зносу найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - подано скаргу до Голосіївський районний суд міста Києва. Будемо домагатися відповідальності для зухвалого забудовника!».
Оскільки відповідач мав, на його думку, обґрунтовані сумніви щодо законності дій позивача по демонтажу будівлі, він в дописах і зазначив про існування з цього приводу вищевказаних звернень до правоохоронних органів і підтвердив скрін-копіями відповідних звернень.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що в даному випадку було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №755/7842/16-ц), від 24 квітня 2019 року (справа №209/1936/17), від 05 жовтня 2021 року (справа №757/41356/18-ц), від 21 січня 2019 року (справа №640/593/17), а також у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року (справа №918/233/18), від 16 жовтня 2019 року (справа №209/2687/16-ц).
В подальшому, відповідачем було поширено допис 5:«Ще пропоную створити електрону базу акредитованих на роботу в місті забудовників. Кожна компанія матиме депозит у сто балів, а за порушення вимог законодавства, залежно від ступеню - буде втрачати ці бали (...) За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу бан!».
Оцінюючи вказаний допис, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що він вочевидь носить характер оціночного судження, оскільки містить власні роздуми і пропозиції відповідача щодо громадського (суспільного) контролю за невизначеною кількістю акредитованих на роботу в місті компаній-забудовників на предмет дотримання ними законодавства під час забудови історичної частини міста.
При цьому, суд вірно врахував і ту обставину, що безпосередньо у тексті вищевказаного рішення КМР 31 серпня 2021 року №2180/2221 міститься визначення об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», а тому і зазначення в дописі «За знос цінної історичної забудови, як от ОСОБА_3 - відразу бан!» сприймається, у взаєморозумінні із попередніми дописами 3 та 4, як критичну оцінку вказаному забудовнику.
Щодо допису 6: «Будівництво на місці найстарішого будинку на АДРЕСА_1 - незаконне. Принаймні про це свідчить інформація з держбудреєстру. Зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 (тиждень тому тут ще знаходилась кам`яниця 1860 - х pp.) зареєстровано дозвіл з класом CCI. Чудова візуалізація чинних ДБН і Закону від Нерухомості показує, як цей клас наслідків від слова зовсім не відповідає намірам забудовника ОСОБА_3», - то суд також вірно вважав викладену в ньому інформацію виключно оціночним судженням.
Так, суд прийшов до висновку, що цей допис викладений у формі припущення, про що свідчить обґрунтування допису 6, яке розміщене на початку основного тексту і висловлене ОСОБА_1 із зазначенням на підставі чого він дійшов до вказаних у дописі 6 висновків: «принаймні про це свідчить», що водночас в цьому дописі 6 є посиланням на інформацію з відкритих джерел, за аналізом змісту яких автор і формує своє оціночне судження.
Адже, в обґрунтування допису та на підтвердження своїх виключно оціночних суджень, здійснених на підставі досліджених інформаційних джерел, їх автор-відповідач ілюстративно розміщує «скрін-зображення» інформації з ресурсу ЛУН в з інформацією про будівництво багатофункціонального комплексу на АДРЕСА_2 , де чітко вбачається зазначений клас наслідків: СС1, а також під дописом 6 наявна аналітична таблиця інформаційного сайту, що порівнює клас наслідків та законодавчі обмеження щодо здійснення будівництва. Відповідно до інформаційної таблиці клас СС1 - є незначним та передбачає будівництво не вище 4 поверхів, там же розміщена візуалізація будівництва на 22 поверхи.
ТОВ «Ковальська нерухомість» як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, на підтвердження тієї обставини, що вся оспорювана в дописах інформація не є оціночним судженням, а фактичним твердженням, як на доказ, посилається на два експертні висновки, а саме: висновок експерта №056/247 від 06 грудня 2023 року за результатами проведення сематико-текстуальної експертизи та висновок експертів №271/1/23 від 18 вересня 2023 року за результатами проведення комплексного комп`ютерно-технічного та лінгвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення.
Разом з тим, висновок експерта №056/247 від 06 грудня 2023 року за результатами проведення сематико-текстуальної експертизи суд першої інстанції (з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції) оцінив критично.
Так, відповідно до п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26 грудня 2012 року №1950/5), лінгвістична експертиза відноситься до криміналістичних експертиз. 
У межах лінгвістичної експертизи мовлення проводяться авторознавчі та сематико-текстуальні дослідження.
При цьому, ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» визначено, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Однак, ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» не є державною спеціалізованою установою, яка здійснює судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Висновок було складено експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» Ажнюком Б.М.
Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. 
Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Разом з тим, у висновку експерта семантико-текстуальної експертизи №056/247 від 06 грудня 2023 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, що дає підстави критично оцінити даний доказ.
Крім того, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Тобто, висновок експерта, порядок призначення та проведення експертизи, якщо така здійснюється для судового розгляду, повинні відповідати вимогам законодавства про проведення судових експертиз.
Таким, зокрема, є ЗУ «Про судову експертизу» та Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року.
Відповідно до вимог п. 1.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення експертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за №1431/20169.
Відповідно до п. 3, 4 Загальних положень Інструкції вказана інструкція поширюється на судових експертів, що не працюють у держаних спеціалізованих експертних установах та внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів. 
Судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності та на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерство юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року №301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за №249/26694.
В силу вимог п. 3 розділу ІІІ Інструкції у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.
Таких доказів позивачем надано не було, а матеріали справи таких не містять.
Долучений до позову висновок експертів №271/1/23 від 18 вересня 2023 року за результатами проведення комплексного комп`ютерно-технічного та лінгвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення виготовлений державною спеціалізованою установою - Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності містить застереження, що експерти про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України обізнані і що висновок підготовлений для подання до суду.
Згідно висновком даної експертизи, викладені в оспорюваних дописах висловлювання виражені у формі фактичного твердження.
Разом із тим, в силу положень ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу.
Визначення поняття «оціночні судження», «недостовірність інформації» міститься у законі (ст. 30 ЗУ «Про інформацію»), а тому тлумачення цього поняття є питанням права, які суд вирішує самостійно під час розгляду справи по суті заявлених вимог.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. 
Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року в справі №752/18468/18 (провадження № 61-17460св19) зроблено висновок, що: «особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. 
Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). 
Розглядаючи справу, суди не врахували розуміння відомостей фактичного характеру, які не відповідають дійсності та порочать особу, та не розмежував такі відомості від думок, критичних висловлювань, ідей, оціночних суджень, висловлених відповідачем у порядку реалізації конституційного права на свободи вираження думки і слова. 
Отже, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. 
Поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів». 
У справі яка переглядається, встановлено, що протягом червня-липня 2023 року у соціальній мережі «Facebook» відповідач систематично здійснював публікації - дописи, присвячені забудові історичної частини міста Києва, в даному випадку через призму висвітлення подій з демонтажу будинку на АДРЕСА_1 , рік побудови якого - позаминуле століття. 
Зокрема, в дописах періодично згадувалось ТОВ «Ковальська нерухомість» в контексті його дій зі здійснення забудови на місті будинку за вказаною адресою.
Спірні дописи відповідача стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес, зокрема, забудови історичного центру міста, що, за загальним правилом, потребує громадських обговорень та врахування думки суспільства/громади, а висвітленням таких дій і займався відповідач.
При цьому, стилістика інформації та застосовані мовні засоби не є звинуваченням позивача у вчиненні конкретних злочинів із зазначенням дати, часу та місця їх вчинення, натомість в дописах ОСОБА_1 наявні оціночні судження та критика дій позивача з метою привернення уваги суспільства до проблематики забудови з попереднім демонтажем об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», зокрема по АДРЕСА_1 , а також реалізовано право на звернення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).
У своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. 
Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. 
Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). 
Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. 
Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).
Під час розгляду вказаної справи, суд прийшов до висновку, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а критика не вийшла за межі добросовісної реалізації права на свободу висловлювання щодо питань, які становлять суспільний інтерес.
Відповідач ТОВ «Ковальська нерухомість», в свою чергу, не було позбавлене можливості скористатись правом на відповідь та викласти власну позицію щодо порушеного питання.
В постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №760/23818/20 (провадження № 61-2235св22) зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. 
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. 
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.  
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка будучи ратифікованою Законом України від 07 липня 1997 року, відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорювана інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями, які відображають суб`єктивні думки відповідача, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній критичній оцінці, вони не викладені в формі, що могло би принизити ділову репутацію позивача, а тому підстави як для визнання наведеної в дописах 1-6 інформації недостовірною, такою, що порочить ділову репутацію, так і підстави для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання спростувати інформацію та стягнути моральну шкоду в розмірі 100000 грн. - відсутні.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ТОВ «Ковальська нерухомість» без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
      
постановив:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська нерухомість» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба