КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 756/336/25   Головуючий у І інстанції Белоконна І.В.
Провадження №22-ц/824/4195/2026   Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Приходька К.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лунегова Олександра Олексійовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2016 року між АТ «Альфа-Банк» та  ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено договір про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом для особистих потреб у розмірі 200 000 грн, процентною ставкою 26% річних, з фіксованою ставкою та обов`язковим мінімальним платежем у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але менше 50 грн.
Кредитний договір укладено з відповідачем в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тому він вважається таким, що укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику в розпорядження кредитні кошти. Однак, відповідачем взяті зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування коштами порушені, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2021 року виникла заборгованість в загальному розмірі 35862,01 грн, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості.
20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив на користь позивача права вимоги до боржника за кредитним договором від 18 жовтня 2016 року, в результаті чого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора по відношенню до   ОСОБА_2 .
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з     ОСОБА_2  на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 35 862,01 грн, а також судові витрати: сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києвавід 25 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 630492084 від 18 жовтня 2016 року в розмірі 35862,01 грн, судовий збір в розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.
В іншій частині судових витрат - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Лунегов О.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінки доказів по справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт набуття позивачем права вимоги до відповідача на умовах, визначених договором факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, а відтак право ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не порушено і не підлягає судовому захисту.
Вказує на те, що наявний розрахунок заборгованості, який складений самим позивачем не містить жодного підтвердження реальності господарської операції, по ньому не можна вирахувати коли заборгованість була переведена в прострочену, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані тощо. 
Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. 
В позовній заяві позивач жодним чином не обґрунтував заявлену суму коштів, яка підлягає стягненню та не вказав з чого вона складається.
Крім того, відсотки по кредиту були нараховані в період карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, який діяв по 30 червня 2023 року.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Лунегов О.О. звертає увагу на те, що даний позов подано з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідач не користувався банківською картою з 18 серпня 2020 року (17 серпня 2020 року був здійснений останній платіж), а з позовом до суду фінансова установа звернулась лише на початку січня 2025 року.
В апеляційній скарзі також посилається на те, що стягнення відсотків за кредитним договором є безпідставним для їх нарахування з огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, у зв`язку з чим на нього поширюється дія п. 15 ч. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також, не погоджується із рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи його завищеним та неспівмірним зі складністю справи із фактично наданим адвокатом обсягом послуг (виконаних робіт). 
Сторона позивача не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ч.1 ст.360 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний суд розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Лунегова О.О.не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2016 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000,00 грн, процентна ставка - 26% річних, тип процентної ставки фіксований.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 630492084 від 18 жовтня 2016 року вбачається, що станом на 20 грудня 2021 року загальна сума заборгованості становить 35862,01 грн, яка складається з наступного: 31285,81 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4391,70 грн - заборгованість за відсотками; 184,50 грн - овердрафт (несанкційована заборгованість).
Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено також випискою по особовому рахунку за період з 18 жовтня 2016 рокупо 20 грудня 2021 року.
Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано, як і не надано доказів не користування кредитними коштами.
20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено Договір факторингу № 4, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитними договорами.
Як вбачається з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 630492084 від 18 жовтня 2016 року у розмірі 35862,01 грн.
Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 630492084 від 18 жовтня 2016 року, укладеним між АТ «АЛЬФА БАНК» та ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір стосовно неналежного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.
Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Ст. 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ча. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Ст. 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).
За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
Згідно з частиною шостою ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що між AT «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Відтак, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за вищевказаним кредитним договором.
На підтвердження вказаного до суду першої інстанції було надано копію договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, акт приймання-передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, платіжне доручення № 34291 від 20 грудня 2021 року, виписка з додатку до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року, в якій зазначено: ПІБ - ОСОБА_1 , ІПН боржника - НОМЕР_1 , № кредитного договору - ССNG-6304922084, загальний залишок заборгованості - 35862,01 грн, залишок по тілу кредиту - 31470,31 грн, залишок по відсотках - 0,00 грн, залишок заборгованості за штрафними санкціями - 4391,70 грн.
Відповідно до п. 2.3 вказаного договору факторингу сторони погодили, що право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплати Фактором Ціни Прав Вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору. В дату здійснення оплати Фактором ціни прав вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього Договору.
До суду першої інстанції позивачем надано докази оплати АТ «Альфа-Банк» ціни права вимоги позивачем, а також долучено акт приймання-передачі реєстру боржників, таким чином, позивачем доведено факту переходу до нього права вимоги за договором кредиту укладеним між АТ «Альфа банк» та ОСОБА_1 .
Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Лунегова О.О., що жодних доказів на підтвердження сплати коштів за передачу права вимоги згідно договору факторингу матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий розрахунок заборгованості та надана виписка про рух коштів не є належними доказами у даній справі, оскільки дані докази є внутрішніми документами установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавались кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків апеляційний суд відхиляє, так як зазначив у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стороною відповідача наданий розрахунок не спростовано.
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що представник ОСОБА_1 - адвокат Лунегова О.О., ігноруючи зроблені висновки суду першої інстанції, до суду апеляційної інстанції доказів на спростування розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів, з якої вбачається, що відповідач користувався рахунком, знімав кошти та погашав заборгованість за кредитним договором, що не заперечується апелянтом, не надав.
Крім того, свого контррозрахунку представник ОСОБА_1 - адвокат Лунегова О.О.не зробив, що є підставою вважати наявні в матеріалах справи розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів належними доказами для доведення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору та факту користування кредитними коштами, однак, посилався на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, дані посилання судова колегія вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02 квітня 2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Строк дії карантину неодноразово продовжувався.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 року), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, що дає суду апеляційної інстанції підстави відхилити доводи сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач є військовослужбовцем, тому відсутні підстави для нарахування відсотків за користуванням кредитними коштами, оскільки на нього поширюється дія п. 15 ч. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», апеляційний суд зазначає наступне.
Ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Дана пільга поширюється та діє для військовослужбовців з початку (18.03.2014) і до закінчення особливого періоду, для резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Банки під час дії особливого періоду не мають право нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язані їх списати. Для реалізації вказаного права на пільгу, необхідно письмово повідомити банк про проходження військової служби та надати підтверджуючі документи (копію військового квитка з відповідною службовою відміткою, копію довідки про призов військовозобов`язаного на військову службу, копію витягу з наказу або довідки про зарахування до списків військової частини).
Національний Банк України у своєму листі від 02.09.2014 № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг з наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 та триває по теперішній час.
За наявності позову про стягнення боргу за кредитним договором «суди повинні самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зменшити визначений банком обсяг заборгованості за тілом кредиту на суми зарахованих платежів на погашення штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом).» Даний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 642/548/21.
Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не спростовано, що в період з 2008 року по 2022 рік відповідач не був військовослужбовцем та не проходив військову службу.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент укладання кредитного догововору та упродовж строку кредитування відповідач не перебував на військовій службі, тому відсутні підстави для списання відсотків за кредитним договором.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 під час перебування на військовій службі, у ході виконання службових обов`язків отримав осколкове поранення з захистом Батьківщини, що підтверджується копією первинної медичної картки від 15 липня 2023 року та копією первинної медичної картки від 29 серпня 2023 року, апеляційний суд критично оцінює, оскільки дані обставини не є підтвердженням того, що відповідач перебував на військовій службі в період коли здійснювалось нарахування відсотків за кредитними зобов`язаннями, а саме з 18 жовтня 2016 року по 20 грудня 2021 року.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність рішення суду в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції також їх відхиляє з огляду на таке. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував заперечення представника відповідача щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, наведені у письмових поясненнях, та застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу, принципу пропорційності та критеріїв реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 4000,00 грн витрат на правову допомогу.
Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та суттєво завищеною відсутні.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
В апеляційній скарзі апелянт не обґрунтував в чому саме полягає невідповідність стягнутого розміру витрат на правову допомогу критеріям, визначеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, зокрема складності справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), а також, що сума стягнутих витрат на професійну правничу допомогу суперечить вимогам розумності, реальності адвокатських витрат і співмірності із ринковими цінами на юридичні послуги у такій категорії справ.
Отже, доводи сторони відповідача про неспівмірність стягнутих районним судом витрат на правову допомогу носять формальний характер і не можуть бути належною підставою для скасування чи зміни ухваленого рішення у справі.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано задоволено позовні вимоги.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Щодо судових витрат колегія судів зазначає наступне.
Так як, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, тому на підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лунегова Олександра Олексійовича залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб 

К.П. Приходько