ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

07.01.2026	м. Суми	Справа № 920/728/25	

Господарський суд Сумської області у складі судді Ковтуна Володимира Миколайовича, за участі секретаря судового засідання Саленко Н.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 920/728/25
за позовом Заступника керівника Шосткинської окружної прокуратури 
Сумської області (вул. Свободи, 65, м. Шостка, Сумська область,
41100) в інтересах держави в особі позивачів:
1. Сумської обласної державної адміністрації -Сумської обласної
військової адміністрації (майдан Незалежності, 2, м. Суми, 40000,
код ЄДРПОУ 14005581)
2. Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України 
(вул. Митрополита Василя Липківського, 35, м. Київ, 03035, 
код ЄДРПОУ 43672853)
до відповідачів: 1. Головне управління Держгеокадастру у Сумській області 
(вул. Революції Гідності, 32, м. Суми, Сумська область, 40022, 
код ЄДРПОУ 39765885);
2. Зноб-Новгородська селищна рада (вул. Шкільна, 1, 
смт. Зноб- Новгородське, Шосткинський район, Сумська область,
41022, код ЄДРПОУ 04391279),
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський” 
(вул. Новгород-Сіверська, 62, м. Середино-Буда, Шосткинський
район, Сумська область, 41000, код ЄДРПОУ 24006786).
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного реєстратора Зноб-Новгородської селищної ради
Шаповалової Ольги Іванівни (вул.Шкільна, 1, смт. Зноб-
Новгородське, Шосткинського району Сумської області, 41022) 
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду

за участю представників учасників справи: 
від позивача 1 Сумської ОДА - Сумської ОВА- не прибув;
від позивача 2 Мін. захисту довкілля та природних ресурсів України - не прибув;
від відповідача 1 ГУ Держгеокадастру у Сумській області – Мазуров А.В.;
від відповідача 2 Зноб-Новгородської селищної ради - Бохан Н.А.;
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський” - не прибув;
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Держ. р-ра Зноб-Новгородської сел. ради Шаповалової О.І. - не прибув;
прокурор – Карпенко Д.В.

Суть спору: Прокурор в інтересах держави в особі позивачів подав позовну заяву, в якій просить суд:
1. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” в частині передачі Зноб-Новгородській селищній раді у комунальну власність земельної ділянки державної власності з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 га.
2. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47029788 від 24.05.2019, номер запису про право власності 31701459, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1837107559244), з одночасним припиненням права комунальної власності Зноб-Новгородської селищної ради на цю земельну ділянку.
3. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки.
4. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом повернення державі в особі Сумської обласної військової адміністрації земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 з незаконного володіння Зноб-Новгородської селищної ради.
5. Залучити до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський”.
6. Залучити до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державного реєстратора Зноб - Новгородської селищної ради Шаповалову Ольгу Іванівну.
7. Стягнути з відповідачів на користь Сумської обласної прокуратури (отримувач Сумська обласна прокуратура, код 03527891, UA5982017203431200001000002983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 13414,90 грн. судового збору, сплаченого при поданні цього позову.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2025, справу призначено до розгляду судді Ковтуну Володимиру Миколайовичу.
Ухвалою від 27.05.2025 суд постановив:
1. Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №920/728/25.
2. Залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський” (вул. Новгород-Сіверська, 62, м. Середино-Буда, Шосткинський район, сумська область, 41000, код ЄДРПОУ 24006786).
3. Залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного реєстратора Зноб-Новгородської селищної ради Шаповалову Ольгу Іванівну (вул.Шкільна, 1, смт. Зноб-Новгородське, Шосткинського району Сумської області, 41022)
4. Призначити підготовче засідання на 23.06.2025, 14:30. Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Сумської області за адресою: м. Суми, проспект Шевченка Тараса, 18/1, зал судового засідання № 1.
Учасникам справи установлений строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 
10.06.2025 Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надало до суду Відзив на позовну заяву (вх. № 2792 від 10.06.2025), відповідно до змісту якого просить відмовити в задоволенні вимог до Головного управління повністю. 
11.06.2025 Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський” надав до суду Пояснення третьої особи щодо позову (вх. № 2823 від 11.06.2025), відповідно до змісту яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
12.06.2025 Зноб-Новгородська селищна рада надала до суду Відзив на позовну заяву (вх. № 2841 від 12.06.2025), відповідно до змісту якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
13.06.2025 Заступник керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області надав до суду Заяву (Відповідь на відзив) від 13.06.2025 вих № 55-3044-вих25 (вх. № 2885 від 13.06.2025), відповідно до змісту якого просить суд долучити до матеріалів справи відповідь на відзив; наведені Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області заперечення у відзиві на позовну заяву відхилити з огляду на їх необґрунтованість; позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
17.06.2025 Заступник керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області надав до суду Заяву (Відповідь на відзив) від 17.06.2025 вих № 55-3070-вих25 (вх. № 2919 від 17.06.2025), відповідно до змісту якого просить суд долучити до матеріалів справи відповідь на відзив; наведені Зноб-Новгородською селищною радою заперечення у відзиві на позовну заяву відхилити з огляду на їх необґрунтованість; позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
19.06.2025 через систему “Електронний суд” надійшла заява представника Зноб-Новгородської селищної ради адвоката Бохан Н.А. від 18.06.2025 (вх. № 3492 від 19.06.2025), відповідно до змісту якої просить забезпечити проведення судових засідань у справі № 920/728/25 в режимі відеоконференції; визначити Шосткинський міськрайонний суд Сумської області відповідальним за проведення відеоконференції під час судових засідань.
Ухвалою від 19.06.2025 суд постановив задовольнити Заяву представниці відповідача Зноб-Новгородської селищної ради Бохан Наталії Анатоліївни від 18.06.2025 (вх.№ 3492 від 19.06.2025), провести підготовче судове засідання у справі № 920/728/25, призначене на 23.06.2025, 14:30, в режимі відеоконференції.
23.06.2025 Зноб-Новгородська селищна рада надала до суду Заперечення (на відповідь на відзив) (вх. № 3022 від 23.06.2025), відповідно до змісту якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку з тим, що у Сумській області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі 920/728/25, призначене на 23.06.2025, 14:30 не відбулось, про що складено акт суду від 23.06.2025.
Ухвалою від 23.06.2025 суд постановив призначити підготовче засідання у справі № 920/728/25 на 16.07.2025, 12:30.
25.06.2025 Заступником керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області надано до суду Заяву вих № 55-3289вих-25 від 25.06.2025 (вх. № 3069 від 25.06.2025), відповідно до якої просить позов задовольнити у повному обсязі.
10.07.2025 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України надало до суду Пояснення (вх. № 3335 від 10.07.2025), відповідно до яких просить задовольнити позовну заяву Шосткинської окружної прокуратури в повному обсязі.
10.07.2025 через систему “Електронний суд” надійшла заява представника Зноб-Новгородської селищної ради адвоката Бохан Н.А. від 09.07.2025 (вх. № 3908 від 10.07.2025), відповідно до змісту якої просить забезпечити проведення судових засідань у справі № 920/728/25 в режимі відеоконференції; визначити Шосткинський міськрайонний суд Сумської області відповідальним за проведення відеоконференції під час судових засідань.
Розгляд справи 16.07.2025 не відбувся в зв`язку з перебуванням судді Ковтуна В.М. у відпустці з 10.07.2025 по 29.07.2025.
Ухвалою від 01.08.2025 суд постановив призначити підготовче засідання у справі № 920/728/25 на 25.08.2025, 11:00.
Ухвалою від 01.08.2025 суд постановив задовольнити Заяву представниці відповідача Зноб-Новгородської селищної ради Бохан Наталії Анатоліївни від 09.07.2025 (вх.№ 3908 від 10.07.2025), провести підготовче судове засідання у справі № 920/728/25, призначене на 25.08.2025, 11:00, в режимі відеоконференції.
Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку з тим, що на території Сумського району Сумської області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі 920/728/25, призначене на 25.08.2025, 11:00 не відбулось, про що складено акт суду від 25.08.2025.
Ухвалою від 25.08.2025 суд постановив продовжити підготовче провадження у справі № 920/728/25 на тридцять днів; призначити підготовче засідання у справі № 920/728/25 на 10.09.2025, 11:30.
10.09.2025 Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надало до суду Заяву про проведення засідання за відсутності учасника справи (вх. № 4319 від 10.09.2025).
Ухвалою від 10.09.2025 суд відклав підготовче засідання у справі № 920/728/25 на 17.09.2025,12:30.
16.09.2025 Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надало до суду Додаткові пояснення у справі (вх. № 4434 від 16.09.2025), відповідно до змісту яких просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог через неналежність обраного способу захисту прав.
Ухвалою від 17.09.2025 суд відклав підготовче засідання у справі № 920/728/25 на 20.10.2025,12:30.
Ухвалою від 06.10.2025 суд постановив задовольнити Заяву представника відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області Мазурова Антона Валерійовича від 02.10.2025 (вх.№ 5261 від 02.10.2025), провести підготовче судове засідання у справі № 920/728/25, призначене на 20.10.2025, 10:30, в режимі відеоконференції.
08.10.2025 Заступник керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області надав заяву від 08.10.2025 № 55-5311вих-25 (вх. № 4828 від 08.10.2025), відповідно до змісту якої просить долучити пояснення Шосткинської окружної прокуратури Сумської області до матеріалів справи; наведені Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області у додаткових поясненнях доводи відхилити з огляду на їх необґрунтованість; позовну заяву заступника керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області задовольнити у повному обсязі. 
Ухвалою від 17.10.2025 суд постановив задовольнити Заяву прокурора Сумської обласної прокуратури Карпенка Дмитра Валентиновича від 15.10.2025 (вх.№ 5499 від 16.10.2025) про участь у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції, провести підготовче судове засідання у справі № 920/728/25, призначене на 20.10.2025, 10:30, в режимі відеоконференції.
20.10.2025 від представника відповідача - Зноб-Новгородської селищної ради Бохан Н.А. надійшла заява від 19.10.2025 (вх. № 5019 від 20.10.2025) про проведення засідання за відсутності учасника справи, відповідно до змісту якої просить провести підготовче засідання у справі № 920/728/25, призначене на 20.10.2025, 10:30, за відсутності представника відповідача - Зноб-Новгородської селищної ради.
Ухвалою від 20.10.2025 суд постановив: закрити підготовче провадження та призначити справу № 920/728/25 до судового розгляду по суті в судове засідання на 12.11.2025, 10:00.
Представник відповідача Головного управління Держгеокоастру у Сумській області в судове засідання 12.11.2025 не з`явився, надавши 11.11.2025 клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (вх. № 5404 від 11.11.2025), відповідно до змісту якого представник відповідача Мазуров А.В. не може з`явитись у судове засідання через перебування у відпустці.
Ухвалою від 12.11.2025 суд задовольнив Клопотання представника відповідача Головного управління Держгеокоастру у Сумській області Мазурова А.В. від 11.11.2025 про відкладення (перенесення) розгляду справи (вх. № 5404 від 11.11.2025); відклав судове засідання з розгляд справи № 920/728/25 по суті на 03.12.2025, 15:00.
Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку з тим, що на території Сумського району Сумської області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі 920/728/25, призначене на 03.12.2025, 15:00 не відбулось, про що складено акт суду від 03.12.2025.
Ухвалою суду від 04.12.2025 призначено розгляд справи по суті на 18.12.2025, 15:00.
У судовому засіданні 18.12.2025, за участю прокурора Сумської обласної прокуратури - Карпенка Д.В. та представниці відповідача Зноб-Новгородська селищна рада – Бохан Н.А., суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про оголошення перерви в судовому засіданні у справі № 920/728/25 до 07.01.2026, 15:00 у зв`язку з тим, що під час слухання справи було оголошено повітряну тривогу у Сумському районі Сумської області, про що зазначену ухвалу занесено до протоколу судового засідання від 18.12.2025 відповідно до ч. 5 ст. 233 ГПК України.
В судовому засіданні 07.01.2026 прокурор надав усні пояснення в обгрунтування позовних вимог, в свою чергу просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представники позивачів та третіх осіб в судове засідання 07.01.2026 не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представники відповідачів в судовому засіданні 07.01.2026 проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у наданих відзивах та письмових поясненнях. 
Судовий процес на виконання ч. 1 ст. 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Під час судового розгляду, відповідно до статей 209, 210 ГПК України були з`ясовані всі обставини, на які сторони у справі посилалися, як на підставу своїх вимог та/або заперечень, та досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.
У судовому засіданні 01.07.2026 в порядку абз. 1 ч. 1 ст. 219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене рішення.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного земельного кадастру 22.12.2018 державним кадастровим реєстратором Відділу у Середино-Будському районі Міжрайонного управління у Середино-Будському та Ямпільському районах Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до кадастру внесено відомості про формування та реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 99,0955 га з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411.
Підставою для здійснення державної реєстрації цієї земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації від 20.11.2018, розроблена Сумською філією ДП «Чернігівський інститут землеустрою».
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.05.2019 державним реєстратором Зноб-Новгородської селищної ради Шаповаловою Ольгою Іванівною на вказану земельну ділянку за № 31701459 зареєстровано право власності територіальної громади в особі Зноб-Новгородської селищної ради, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1837107559244, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47029788 від 24.05.2019.
Підставою для реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 стали наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та акт приймання – передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення з державної у комунальну власність від 22.12.2018.
Відповідно до цього наказу Зноб-Новгородській селищній раді передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 6384,2072 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Зноб-Новгородської селищної об`єднаної територіальної громади Середино-Будського району Сумської області за актом приймання передачі від 22.12.2018, додаток до якого містить перелік кадастрових номерів ділянок, місце їх розташування, площу, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельні ділянки, обмеження у їх використанні.
До вказаного переліку увійшла земельна ділянка площею 99,0955 га з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 (порядковий номер 522), якій всупереч вимогам законодавства присвоєно категорію – землі сільськогосподарського призначення.
Водночас встановлено, що ця земельна ділянка в силу свого розташування в межах об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення належить до земель природно-заповідного фонду (категорія земель - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) та незаконно вибула з державної власності
Так, встановлено, що Указом Президента України № 79/94 від 10.03.1994 «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій» затверджено Перелік цінних природних територій, що резервуються для першочергової організації у 1994-1996 роках нових та розширення існуючих природних заповідників, національних природних парків, заказників і пам`яток природи загальнодержавного значення, до якого з метою створення нового заповідного об`єкта включено цінну природну територію під назвою Старогутський бір, розташовану на території Середин - Будського району Сумської області (на цей час Шосткинський район Сумської області).
Відповідно до цього Указу Президента України та Постанови Верховної ради України № 177/94 ВР від 22.09.1994 «Про програму перспективного розвитку заповідної справи в Україні» на замовлення Наукового центру досліджень з проблем заповідної справи Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України Сумським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1998 році розроблено технічну документацію по визначенню складу земель Національний природний парк «Деснянсько-Старогутський» (далі за текстом НПП «Деснянсько-Старогутський»), якою визначено його площу в розмірі 16215,1 га та межі в натурі (на місцевості).
Указом Президента України від 23.02.1999 № 196/99 «Про створення національного природного парку «Деснянсько-Старогутський» з метою збереження, відтворення та раціонального використання ландшафтів східної частини Українського Полісся з типовими та унікальними природними комплексами, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, освітнє, рекреаційне та оздоровче значення утворено на території Середино-Будського району Сумської області НПП «Деснянсько-Старогутський» та установлено його площу 16215,1 га, у тому числі 7272,6 га, що надаються йому у постійне користування, та 8942,5 га, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.
Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 74 затверджено Положення про НПП «Деснянсько-Старогутський».
Відповідно до п. 1.1 Положення НПП «Деснянсько-Старогутський» є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
Пунктом 1.2 вказаного Положення встановлено, що НПП «Деснянсько- Старогутський» є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно- освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.
Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються у користування Парку у порядку, встановленому законодавством (п. 1.7 Положення).
Відповідно до п. 1.9 Положення межі земельних ділянок, що перебувають у користуванні Парку встановлюються в натурі (на місцевості) та закріплюються межовими знаками в порядку, визначеному законодавством. Відомості про межі, цільове призначення, оцінку, угіддя земельних ділянок, що перебувають у користуванні парку та про обмеження у їх використанні вносяться до Державного земельного кадастру у встановленому законодавством порядку та обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих територій.
Наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 26.11.2012 № 608 затверджено проект організації території НПП «Деснянсько–Старогутський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів.
Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області в обгрунтування позовних вимог стверджується, що передана наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ Зноб-Новгородській селищній раді земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 розташована в межах НПП «Деснянсько – Старогутський», а відповідно належить до земель природно-заповідного фонду.
Так, додаток до акту приймання передачі від 22.12.2018, який в свою чергу є додатком до наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ містить відомості щодо кадастрових номерів земельних ділянок, які передаються у комунальну власність, місця їх розташування, площі, цільового призначення, обтяжень речових прав на земельні ділянки, обмежень у їх використанні.
Зокрема з зазначеного додатку вбачається, що земельна ділянка під порядковим номером 522 з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 має обмеження у використанні - 10.1 – Національні природні парки.
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про цю земельну ділянку на всю її територію встановлено безстрокове обмеження у використанні – Національні природні парки, яке зареєстровано 29.12.2008.
Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.
Отже, Головне управління Держгеокадастру у Сумській на час формування спірної земельної ділянки як земельної ділянки сільськогосподарського призначення та її передачі у комунальну власність було обізнане про зазначені обмеження, а відповідно про її належність до земель природно-заповідного фонду.
Як зазначає прокурор в обґрунтування позовних вимог, згідно з інформацією та графічними матеріалами, наданими на адресу Шосткинської окружної прокуратури Сумської області НПП «Деснянсько-Старогутський» листами від 28.02.2025 № 101, 11.04.2025 № 164, земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 повністю розташована в межах НПП «Деснянсько-Старогутський» та за функціональним зонуванням належить до зони регульованої рекреації парку.
Департамент захисту довкілля та природних ресурсів Сумської обласної державної адміністрації листом від 28.02.2025 № 01-18/411 повідомив, що земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 відповідно до технічної документації по визначенню складу земель НПП «Деснянсько-Старогутський» перебуває у межах Парку.
В обґрунтування позовних вимог, прокурором зазначається, що з схеми, доданої до цього листа, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 знаходиться у зоні регульованої рекреації парку НПП «Деснянсько-Старогутський». Факт розташування цієї земельної ділянки в межах НПП «Деснянсько- Старогутський» також підтверджується відомостями Публічної кадастрової карти, отриманими з сайту «Національна кадастрова система» https://nks.dzk.gov.ua, графічними матеріалами проекту організації території НПП «Деснянсько–Старогутський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 26.11.2012 № 608, технічною документацію по визначенню складу земель НПП «Деснянсько-Старогутський», розробленою у 1998 році Сумським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук. Також, цей факт підтверджується листом Конотопського міськрайонного виробничого відділу Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 29.04.2025 та схемою розташування земельної ділянки, що додається до нього.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 га належить до земель державної власності природно-заповідного фонду в силу того, що вона повністю розташована в межах об`єкту природно - заповідного фонду загальнодержавного значення – НПП «Деснянсько–Старогутський». Вказана земельна ділянка передана Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області у власність Зноб-Новгородської селищної ради в порушення вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» поза межами, наданих їй законом повноважень, а тому підлягає поверненню у державну власність.
Вирішуючи спір у даній справі, суд керується наступним:
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Преамбулою до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. У зв`язку з чим природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти – природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.
Згідно з ч. 2 ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища.
Частиною 1 статті 7 цього закону та ст. 43 Земельного кодексу України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу, цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Згідно зі ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно- освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.
Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.
До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
Детальна процедура створення й оголошення територій та об`єктів природно- заповідного фонду регламентована ст. ст. 51 – 53 Закону України «Про природно- заповідний фонд України» і передбачає послідовний порядок: підготовка і подання клопотань про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду; попередній розгляд, схвалення та погодження клопотань; забезпечення розробки проекту створення об`єкта природно-заповідного фонду; передача матеріалів до органів, уповноважених приймати рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природно- заповідного фонду; створення об`єкта природно-заповідного фонду шляхом прийняття рішення про його створення чи оголошення; відведення земельної ділянки об`єкту природно-заповідного фонду; за необхідності оформлення охоронного зобов`язання.
Тобто етапом, який завершує процедуру створення об`єкта природно-заповідного фонду, є прийняття компетентним органом рішення про його створення чи оголошення.
Зокрема ч. 1 ст. 53 вказаного закону передбачено, що рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Системний аналіз положень ст. ст. 43, 44 Земельного кодексу України, ст. ст. 7, 51 – 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» дає підстави для висновку, що після прийняття уповноваженим органом рішення про створення об`єкта природно-заповідного фонду відповідна територія в силу імперативної вказівки закону набуває статусу земель природно-заповідного фонду.
Отже, початок існування категорії земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення законодавчо визначено та пов`язується саме із створенням у встановленому законом порядку територій та об`єктів природно- заповідного фонду.
Як підтверджується матеріалами справи, НПП «Деснянсько-Старогутський» утворено Указом Президента України від 23.02.1999 № 196/99 «Про створення національного природного парку «Деснянсько-Старогутський» на території Середино Будського району Сумської області та установлено його площу 16215,1 га, у тому числі 7272,6 га, що надаються йому у постійне користування, та 8942,5 га, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.
Відповідно до п. 1.1, 1.6 Положення про НПП «Деснянсько-Старогутський», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 74 НПП «Деснянсько-Старогутський» є територією природно- заповідного фонду загальнодержавного значення. Парк розташований на території Шосткинського району Сумської області. Загальна площа Парку становить 16215,1 га, у тому числі 7272,6 га, що надаються йому у постійне користування Парку, та 8942,5 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.
Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. 
Сумським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1998 році розроблено технічну документацію по визначенню складу земель НПП «Деснянсько-Старогутський»), якою визначено його площу в розмірі 16215,1 га та межі в натурі (на місцевості).
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру на всю територію спірної земельної ділянки 29.12.2008 зареєстровано безстрокове обмеження у її використанні – Національні природні парки.
З огляду на зазначене, землі на яких створено НПП «Деснянсько- Старогутський» в силу прямої вказівки закону у 1999 році набули статусу земель природно-заповідного фонду, у тому числі і територія спірної земельної ділянки.
Статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно- заповідного фонду проводиться за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Однак, відповідно до листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 01.04.2025 №11-04/1164-25, останнє не погоджувало зміну меж, категорії та скасування статусу, а також не видавало експертні висновки щодо зміни меж, категорії та скасування статусу території НПП «Деснянсько-Старогутський», проекти рішень та матеріали щодо передачі, вилучення, зміни цільового призначення спірної земельної ділянки до нього не надходили.
Отже, територія спірної земельної ділянка не вилучалась у встановленому законом порядку зі складу території НПП «Деснянсько-Старогутський», а відповідно в силу свого розташування до цього часу залишається земельною ділянкою природно-заповідного фонду.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 та ч. 3 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико- культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
Статтею 43 Земельного кодексу України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.
Частиною 1 статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Законодавством не передбачено перебування в межах земель категорії «землі природно - заповідного та іншого природоохоронного призначення» земель з категорією «землі сільськогосподарського призначення».
Навіть за умови проведення інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення у межах територій природно-заповідного фонду землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не втрачають такого статусу.
Незважаючи на те, що земельну ділянку з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 віднесено до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має визначального правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкту природно заповідного фонду і спеціальним режимом такої території.
Так, у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 викладені висновки про те, що ст. ст. 43, 44 Земельного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» імперативно відносять землі, яким встановлено статус територій чи об`єктів природно-заповідного фонду, до категорії земель природно-заповідного фонду за фактом знаходження на них об`єктів, які мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною.
Право державної власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду не може припинитись внаслідок рішення органу місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природо-заповідного фонду.
Також, Верховний суд у своїй постанові від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 зазначив, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.
Крім того, у постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що навіть незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Також, суд зазначає, що цільове призначення земельної ділянки варто розуміти як визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно-заповідного фонду, передбаченого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які встановлюються для збереження та охорони цих земель.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 106.07.2022 у справі № 575/462/21.
Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.
Як вже було зазначено вище, законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні.
Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на землях природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до ст. 9 цього закону території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо- виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо - виховної роботи.
Згідно з ч. 1 ст. 21 вказаного закону на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико- культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона, зона регульованої рекреації, зона стаціонарної рекреації, господарська зона.
В межах зони регульованої рекреації проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони.
На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.
Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів.
Спірна земельна ділянка, яку всупереч вимогам законодавства віднесено до земель сільськогосподарського призначення, розташована в зоні регульованої рекреації НПП «Деснянсько-Старогутський».
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону.
Згідно зі ст. 46-1 Земельного кодексу України землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та положеннями про ці території, об`єкти.
Відповідно до п. 2.1 Положення про НПП «Деснянсько-Старогутський Парк створений з метою збереження, відтворення і раціонального використання типових та унікальних цінних природних ресурсів та історико-культурних комплексів і об`єктів ландшафтів східної частини Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, освітнє, рекреаційне та оздоровче значення.
Пунктом 2.2 Положення визначено, що основними завдання Парку є:
- збереження та відтворення цінних природних га історико-культурних комплексів та природних об`єктів ландшафтів східної частини Полісся, зокрема видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків;
- створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних комплексів та об`єктів;
- організація та здійснення наукових досліджень, у тому числі з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробленим та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відновлення порушених екосистем, управління та раціонального використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття.
Згідно з п. 4.3 Положення на території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна, регульованої рекреації, стаціонарної рекреації; господарська.
Для кожної зони з урахуванням її природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання.
Пунктом 4.3.2 Положення встановлено, що в межах зони регульованої рекреації проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць.
На території цієї зони, зокрема, забороняється порушення ґрунтового покриву, промислова заготівля лікарських рослин, проїзд та стоянка автомобільного та гужового транспорту, крім службового при виконанні працівниками своїх службових обов`язків, застосування хімічних засобів боротьби з шкідниками та хворобами дикорослих рослин і лісу без відповідного наукового обґрунтування та погодження НТР Парку, миття та обслуговування транспортних засобів та техніки, інша діяльність, що може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів або зменшити природну екологічну чи рекреаційну цінність території Парку.
У зоні регульованої рекреації дозволяється в установленому порядку: влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок, тимчасових наметових таборів, оглядових майданчиків, інших об`єктів благоустрою, організація природоохоронної пропаганди; проведення вибіркових санітарних рубок і заходів, пов`язаних із збереженням, відтворенням і ефективним використанням природних комплексів та об`єктів згідно з Проектом організації території; регулювання чисельності диких тварин до оптимальної чисельності та шкідливих тварин до санітарно встановленої норми на підставі наукового обґрунтування, рішення НТР та відповідного дозволу; любительське рибальство на спеціально відведених ділянках відповідно до вимог законодавства; регульований збір грибів, ягід, плодів дикорослих плодових рослин, задоволення потреб працівників Парку та громадян, що проживають на його території у сінокосах та пасовищах із дотриманням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території Парку, в тому числі мисливство (п. 4.4 Положення).
Отже, норми Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Положення про НПП «Деснянсько-Старогутський» унеможливлюють здійснення сільськогосподарської діяльності в зоні регульованої рекреації національного природного парку, в межах якої розташована спірна земельна ділянка, крім сінокосіння та випасання худоби із дотриманням законодавства про охорону навколишнього природного середовища для задоволення потреб працівників Парку та громадян, що проживають на його території.
В цій зоні проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць, дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок.
Оцінка наслідків використання земель природно-заповідного фонду не за цільовим призначенням, а саме здійснення господарської та іншої діяльності, яка призводить до пошкодження цінних територій, надана науковими установами Національної академії наук України.
Так, Інститут ботаніки ім. М.Г. Холодного у листі від 19.09.2022 № 111-213/1-09 вказав, що знищення ґрунту, надмірна рекреація, розорювання, видобування корисних копалин, освоєння заплав завдають суттєву шкоду природним екосистемам та негативно впливають на структури рідкісних популяцій, які формують основу природно-заповідного фонду. Пошкодження земель призводить до незворотних втрат вихідних еталонних якостей відповідних біотипів. При цьому, за даними наукових досліджень згаданого інституту, період відновлення степових екосистем становить 50 років, лучних – понад 30 років, лісів – понад 70 років, водних екосистем – понад 20 років, а деякі екосистеми узагалі не здатні відновлюватися. Найбільш поширеними і небезпечними наслідками антропогенного впливу на території та об`єкти природно- заповідного фонду є втрата функцій депонування двоокису вуглецю, наростання процесів спустелювання, послаблення стабілізації клімату, зменшення рівня вод, забруднення стоку річок та озер, знищення рідкісних видів флори та фауни (за розрахунками науковців, до 2050 року буде безповоротно втрачено 25 оселищ рідкісних видів і понад 30 оселищ рослинних угруповань).
У листі державної установи «Інститут еволюційної екології» від 20.09.2022 № 84 вказано, що освоєння природно-заповідних територій у заплавах річок призводить до таких незворотних негативних наслідків, як зміна процесів формування ґрунтового покриву та зменшення здатності екосистеми позитивно впливати на клімат (збільшення рівня температури та викидів парникових газів), знищення червонокнижних видів рослин, зміна гідрологічного режиму територій, порушення структури і цілісності екомережі України, вимушена зміна шляхів міграції тварин, створення передумов для появи чужорідних (адвентивних) видів, забруднення води і засолення ґрунтів.
Національний науково-природничий музей у листі від 19.09.2022 № 70 зауважив, що знищення природно-заповідних комплексів призводить до збільшення адвентивних видів рослин, які витісняють місцеві рідкісні види, збідніння флори, стирання самобутніх рис відповідної місцевості й утворення напівприродних нестабільних антропогенних комплексів. Урбанізація, будівництво, розвиток транспортної мережі є прямою загрозою для збереження різноманіття біоти в Україні. На природне відновлення цілісних комплексів, рослинних і тваринних угруповань необхідно кілька століть.
Згідно з листом Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена від 19.09.2022 № 114/322 система природно-заповідного фонду України є стратегічним державним біорезервом, який не можна експлуатувати у повсякденній господарській практиці, а належить ощадливо використовувати як відновлюване джерело біологічних ресурсів.
Знищення (розорювання, перегортання, інше механічне втручання) ґрунту на природно-заповідних територіях незворотньо трансформує якісний та кількісний розподіл ґрунтових комплексів фауни, складених тисячами видів безхребетних тварин.
Місцеві екосистеми не встигають адаптувати свій склад і структуру до таких змін, що у подальшому зумовлює втрату біорізноманіття, автентичності структури біоценозу, здатності самовідтворюватися та підтримувати загальний екологічний баланс.
Вищезазначені висновки науковців засвідчують, що будь-яка діяльність, яка призведе до порушення ґрунтового покриву території НПП «Деснянсько-Старогутський», матиме безумовні негативні, у тому числі й незворотні, наслідки для сформованої в межах Парку екосистеми.
Цільове призначення спірної земельної ділянки фактично незаконно змінено за вказаних вище обставин при передачі її у комунальну власність, тим самим створено перешкоди державі у володінні та користуванні землями природно-заповідного фонду та забезпеченні збереження унікальної екосистеми з рідкісним біорізноманіттям.
Таким чином, частина території НПП «Деснянсько-Старогутський» передана у комунальну власність всупереч вимогам закону для здійснення діяльності, не пов`язаної з цілями земель природно-заповідного фонду.
Але установлене земельній ділянці з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва жодним чином не свідчить про можливість її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу створення у 1999 році НПП «Деснянсько– Старогутський» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.
Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, а відповідно формування за рахунок земель природно-заповідного фонду спірної земельної ділянки, як ділянки сільськогосподарського призначення не відповідає вимогам законодавства.
Щодо недійсності наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області в частині передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність.
Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Отже, з аналізу норм Земельного кодексу України вбачається, що станом на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів перебували у державній власності, в тому числі і спірна земельна ділянка, яка в силу свого розташування належить до земель природно-заповідного фонду.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України).
За ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Частиною 8 ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) встановлено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, зокрема, у випадках, визначених ст. 149 цього Кодексу.
При цьому ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
За п. «г» ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України, до особливо цінних земель, зокрема, належать землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Отже, законодавцем визначено, що вилучення земель природно - заповідного фонду на час виникнення спірних правовідносин – прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України.
Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 26.06.2024 № 15230/0/2-24 Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення зі складу земель природно-заповідного фонду (погодження зміни цільового призначення) спірної земельної ділянки не приймалось.
Однак, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області в односторонньому та позасудовому порядку з перевищенням наданих законом повноважень незаконно вилучило поза волею держави в особі Кабінету Міністрів України (на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) із земель природно-заповідного фонду державної власності земельну ділянку площею 99,0955 га, присвоївши їй кадастровий номер 5924484400:04:000:0411.
Щодо тверджень Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, що на момент прийняття оскаржуваного наказу ніяких відомостей про обмеження у використанні земель НПП "Деснянсько-Старогутський" до Державного земельного кадастру не вносилось, суд оцінює критично. 
Так, з додатку до акту приймання-передачі від 22.12.2018, який в свою чергу, є додатком до спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ вбачається, що земельна ділянка під порядковим номером 522 з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 має обмеження у використанні - 10.1- Національні природні парки. 
Також згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про цю земельну ділянку, на всю її територію встановлено безстрокове обмеження у використанні - Національні природні парки, яке зареєстроване 29.12.2008.
Отже, відведення за рахунок земель природно-заповідного фонду та у подальшому передача спірної земельної ділянки у комунальну власність супроводжувались незаконною зміною її цільового призначення всупереч ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, без необхідних погоджень органів контролю.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу II «Землі України» Земельного кодексу України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Також у постанові від 03.09.2020 № 911/3306/17 Верховний Суд зазначив, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок.
Тобто вирішення питання щодо зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.
Статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їхньому цільовому призначенню, а також установленим вимогам щодо їх охорони і відтворення.
Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що передання у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їхнього цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України (на час прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягає погодженню із структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.
За інформацією Департаменту захисту довкілля та природних ресурсів Сумської обласної державної адміністрації, наданою листом від 28.02.2025 № 01-18/411, до вказаного структурного підрозділу Сумської обласної державної адміністрації проекти землеустрою що відведення спірної земельної ділянки на погодження не надходили.
Крім того, законодавством встановлено особливий порядок втрати територіями статусу об`єкта природно-заповідного фонду. Так, для зміни меж, категорії та скасування статусу територій природно-заповідного фонду вимагається дотримання такої самої процедури, яка встановлена ст. ст. 51 – 53 Закону України «Про природно- заповідний фонд України» для створення цих об`єктів, а також погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, та наявність відповідного експертного висновку, який би засвідчив втрату територією тієї природоохоронної, наукової, естетичної чи іншої цінності, яка стала підставою для її заповідання.
Однак, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області видано оскаржуваний наказ за відсутності погодження Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (лист Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 01.04.2025 №11-04/1164-25), з порушенням вимог ст. ст. 20, 118, 123, 186-1 Земельного кодексу України, ст. ст. 51 – 54 Закону України «Про природно- заповідний фонд України», та ці протиправні дії призвели до фактичного зменшення території НПП «Деснянсько-Старогутський».
Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи не уповноважені розпоряджатися земельними ділянками природоохоронного, зокрема природно-заповідного, призначення.
Право державної власності на спірну ділянку не могло припинитися внаслідок рішення органу виконавчої влади, який відповідно до своєї компетенції не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19.
Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, як територіальний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, не мало повноважень щодо передачі земельної ділянки природно-заповідного фонду державної власності (на якій розташований НПП «Деснянсько - Старогутський») у комунальну власність Зноб- Новгородської селищної ради, оскільки цей орган на час формування, реєстрації та передачі спірної ділянки у комунальну власність у 2018 році був розпорядником виключно земель сільськогосподарського призначення.
Доказами, доданими до позовної заяви повністю підтверджується факт незаконної передачі Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області наказом від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ спірної земельної ділянки, сформованої за рахунок земель НПП «Деснянсько-Старогутський».
Наведене порушує інтереси держави в особі Сумської обласної державної адміністрації (в порядку ст. 122 Земельного кодексу України, як розпорядника земель державної власності природно-заповідного фонду), позбавляє її можливості розпоряджатися спірною земельною ділянкою, може призвести до знищення біорізноманіття, яке знаходиться на території НПП «Деснянсько-Старогутський» та потребує невідкладного реагування, шляхом звернення до суду з позовом.
З метою відновлення порушеного права держави в особі Сумської обласної державної адміністрації, шляхом усунення обставин, які перешкоджають реалізації прав власника на вільне володіння, користування та розпорядження землями природно- заповідного фонду, необхідно відновити становище, яке існувало до вчинення дій з формування спірної земельної ділянки.
Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту порушеного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).
Під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягають врахуванню правова природа відносин, що існують.
Способи захисту порушених прав встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України, до яких відноситься, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння ділянкою і відшкодування завданих збитків.
За ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 393 цього кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц).
За прийнятим у теорії права визначенням, рішення уповноваженого державою органу щодо розпорядження землями державної власності є зовнішнім вираженням законодавчо обумовленої управлінської діяльності та владної волі суб`єкта владних повноважень, який в інтересах держави як власника землі здійснює правомочність щодо розпорядження нею з дотриманням земельних інтересів держави та суспільства.
Прийняття органом влади рішень у вигляді ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних відносин.
Правовий акт – це акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб`єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов`язків учасників конкретних правовідносин тощо.
Ненормативними актами є індивідуально-правові акти (юридичні факти), на підставі яких у конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) виникають, змінюються або припиняються конкретні права і обов`язки.
При цьому акт уповноваженого органу може мати юрисдикційний зміст та може бути підставою для набуття у власність чи користування фізичними та юридичними особами земельних ділянок державної власності. У такому разі акт уповноваженого органу влади набуває нової правової якості, оскільки фактично стає актом зі здійснення правомочності власника земельної ділянки у частині розпорядження нею. 
При реалізації рішення уповноваженого органу у випадку недосягнення мети, з якою воно видається, ненормативний акт зазвичай не вичерпує свою дію фактами його застосування, а діє впродовж тривалого часу, а тому не має одноразового застосування.
Як вбачається з обставин справи, спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області став підставою для незаконної передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність та державної реєстрації права комунальної власності на неї, що відбулося внаслідок протиправного вилучення цієї ділянки з земель природно-заповідного фонду та зміни її цільового призначення.
У той же час, нескасований (невизнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта. У зв`язку із цим виникає необхідність відновити «status quo antе» - становища, яке існувало до видання цього акта в усіх правовідносинах.
Рішення суб`єктів владних повноважень щодо розпорядження землями державної та комунальної форми власності мають одночасно публічний та приватно-правовий характер.
З одного боку вказані акти є формою вираження владно-розпорядчої діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо раціонального використання, справедливого розподілу природних ресурсів, забезпечення економічних, екологічних та соціальних інтересів суспільства, тощо.
В той же час, рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для набуття, зміни та припинення прав на землю, відчуження певних речових прав держави, що свідчить про виникнення цивільно-правових відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.
У такому випадку законне рішення суб`єкта владних повноважень виступає вираженням волі власника на розпорядження землею та є підставою для вибуття земель державної власності у власність чи користування інших учасників цивільних правовідносин, а чинність такого рішення виступає гарантом сталості вказаних правовідносин.
Щодо ефективності такого способу захисту, як визнання недійсним (незаконним та скасування) рішення суб`єкта владних повноважень щодо розпорядження землями державної форми власності слід зазначити, що в силу положень ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до положень ст. ст. 167, 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а територіальні громади – через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції (ст. ст. 169, 172 Цивільного кодексу України, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності належать усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до їх повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України.
Правомочність розпорядження – це закріплена нормами права можливість власника визначити долю належної йому речі, у тому числі шляхом відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам.
Засобом вираження волі на розпорядження конкретною земельною ділянкою державної або комунальної власності є рішення суб`єкта владних повноважень, визначеного законом.
При цьому як ст. 19 Конституції України, так і положення ст. ст. 170, 172 Цивільного кодексу України містять застереження, за яким вказані суб`єкти зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України для того, щоб їх рішення (волевиявлення) відповідало внутрішній волі власника – Українського народу.
Незаконне рішення суб`єкта владних повноважень в першу чергу порушує права дійсного власника такого майна, оскільки не відповідає його волі, свавільно позбавляє власника його речових прав та засновує цивільне правовідношення на недобросовісності, що безумовно є хибою (пороком) будь-якого правочину, вчиненого на виконання такого рішення. Застосувати до нього закон, розрахований на добросовісний правочин, означало б не лише не виконати закон, а й допустити його порушення, допустити глум над ним, та проігнорувати права дійсного власника.
З огляду на викладене, як Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16, так і Велика Палата Верховного Суду, наприклад, у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, зазначали, що воля власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.
Таким чином, оскарження в судовому порядку правовстановлюючого рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке є підставою (юридичним фактом) виникнення (у власника) та припинення (у Українського народу) цивільних прав – є належним способом захисту порушеного права.
Нескасований (не визнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта, а тому оскарження рішення суб`єкта владних повноважень за умови його невідповідності закону спрямоване на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення.
Неоскарження прийнятого всупереч вимог закону рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельними ділянками державної власності матиме своїм наслідком залишення в силі незаконного рішення, що суперечитиме волі та інтересам суспільства, а також може призвести до його повторного виконання. Таке рішення, до моменту втрати ним чинності на підставі рішення суду, може виступати формальною підставою для реєстрації речових прав чи укладення нових правочинів.
Відповідний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, у п. 83 якої вказано, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення направлене не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній
визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13 викладений правовий висновок про те, що рішення органу, що розпорядився земельною ділянкою, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним – розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Така позиція також висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17.
Підсумовуючи вищевикладене, можна констатувати, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у спорах щодо захисту прав на землю визнання незаконними та скасування (визнання недійсними) рішень суб`єктів владних повноважень щодо розпорядження земельними ділянками є ефективним способом захисту. Більше того, такий спосіб захисту прямо передбачений цивільним та земельним законодавством, є ефективним з огляду на правову природу таких рішень, що поєднують у собі публічно- правові та приватно-правові елементи, а також на правові наслідки їх реалізації, які не завжди вичерпуються фактом укладення правочину чи відповідної реєстрації речового права.
З виданням незаконного рішення щодо протиправного відчуження з власності Українського народу земельної ділянки, права дійсного власника на таку ділянку не припиняються та можуть бути захищені у судовому порядку.
При цьому викладення у мотивувальній частині рішення суду висновків щодо незаконності рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, без постановлення відповідного рішення в його резолютивній частині, не достатньо для захисту права власника. Судове рішення за результатами розгляду земельного спору не лише зобов`язує відповідача до вчинення певних дій або утримання від їх вчинення, а й уповноважує позивача, конкретизуючи зміст його суб`єктивного права у правовідносинах, спірність яких усуває суд своїм рішенням, тому оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, яким порушено цивільні права або інтереси, є ефективним та виправданим способом захисту порушеного права як Українського народу, так і інших суб`єктів права власності на землю в Україні.
Оспорюваність наказу суб`єкта владних повноважень – Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, прямо та безпосередньо впливає на обсяг та можливість реалізації цивільних прав народом України в особі Сумської обласної державної адміністрації, як власником відповідних земель природно-заповідного фонду.
Позов з вимогою про визнання недійсним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області відповідає критерію правомірності та ефективності вибраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника.
Подібні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21.
Приймаючи до уваги означене, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ в частині передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність прийнятий поза межами наданих повноважень та всупереч вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України», порушує виключне право власності держави на земельну ділянку природно-заповідного фонду, створює реальні ризики для збереження природно-заповідного фонду України в результаті беззастережної передачі ділянки територіальній громаді для сільськогосподарських цілей, а відповідно підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Щодо скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх Обтяжень» (ст. 126 вказаного кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно – єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Частиною 1 статті 26 вказаного Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності (оренди) на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість.
Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.
Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.
З огляду на зазначене, наявний у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності Зноб-Новгородської селищної ради формально наділяє її певними юридичними правами щодо спірної земельної ділянки і одночасно створює перешкоди для реалізації своїх прав законному власнику – державі в особі Сумської обласної державної адміністрації.
Разом з тим державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин наявності в особи права власності необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
Отже, державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду за органом місцевого самоврядування, який не має на неї жодних прав, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначену земельну ділянку.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема для державної реєстрації подані всі необхідні документи відповідно до закону та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову.
Така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 та Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №915/572/17.
У цій справі незаконна державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 фактично стала інструментом, яка обумовила набуття Зноб-Новгородською селищною радою права власності на спірну земельну ділянку державної власності природно-заповідного фонду.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.12.2022 у справі № 924/144/20 висловив позицію з питання щодо повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в разі відсутності підстав для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, а саме дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про скасування у Державних реєстрах державної реєстрації речових прав з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, призведе до ефективного способу захисту порушених прав та законних інтересів позивача.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19 зазначено, що відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Ураховуючи зазначене, для забезпечення державі в особі Сумської обласної державної адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у її користуванні та розпорядженні шляхом скасування державної реєстрації права власності Зноб-Новгородської селищної ради на неї.
Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.
Використання згаданого способу захисту якнайкраще забезпечить відновлення відповідних прав та інтересів держави, оскільки ці позовні вимоги за своєю правовою природою є вимогами про усунення перешкод у користуванні майном і правовим наслідком їх задоволення є створення державі в особі Сумської обласної державної адміністрації належних умов і можливостей для повноцінного використання земель природно-заповідного фонду.
Отже, суд приходить до висновку, що вказана вимога разом з вимогою про визнання недійсним та скасування спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області в частині передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність у сукупності спрямовані на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державною власністю та охоплюються єдиним способом захисту, визначеним ст. 391 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, та є засобами реагування на триваюче порушення права державної власності.
Щодо скасування державної реєстрації спірної земельної ділянку у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям поземельної книги щодо неї.
Як вже було зазначене вище, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватися із державної та комунальної власності у приватну (ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України).
При цьому, законодавцем встановлено, що території та об`єкти природно - заповідного фонду можуть використовуватися лише у певних цілях з дотриманням умов та вимог, визначених ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Водночас, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням, яке суперечить дозволеним видам використання земель на заповідних територіях (в даному випадку для ведення особистого селянського господарства), передання її у приватну власність та використання для таких цілей порушують вимоги закону.
Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено ст. 79-1 Земельного кодексу України.
Так, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Державний земельний кадастр це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж (ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Основними принципами на яких базується Державний земельний кадастр є зокрема, принцип об`єктивності, достовірності та повноти внесених відомостей.
Об`єктом Державного земельного кадастру є земельна ділянка (ст. 10 Закону України «Про державний земельний кадастр»).
Статтею 11 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.
Частиною 1 статті 15 вказаного закону передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); нормативна грошова оцінка та інші.
Відповідно до ст. 20 цього закону відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. 
Документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру мають відповідати законодавству (ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Згідно зі ст. 16 вказаного закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.
Як вже зазначалось під час формування та реєстрації спірної земельної ділянки правильно визначено її категорію та цільове призначення.
Так, згідно з даними Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 належить на праві комунальної власності Зноб-Новгородській селищній раді, категорія земель – землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Слід наголосити, що ці відомості щодо категорії та цільового призначення спірної земельної ділянки суперечать її правовому режиму, як такої, що належить до земель природно-заповідного фонду, оскільки, за законом такий правовий режим пов`язаний із фактом розташування на ній об`єкта природно-заповідного фонду. 
Наявність відомостей щодо спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі порушує принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відносить її до земель комунальної власності, що суперечить положенням Закону Україну «Про природно-заповідний фонд України» та Земельного кодексу України.
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», п. п. 3 п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Аналогічні вимоги передбачені ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Частинами 2, 4 ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки відкривається поземельна книга. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Пунктом 50 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 встановлено, що поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки.
Згідно з п. 57 вказаного порядку поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку, та у разі виправлення помилки відповідно до пункту 1562 цього Порядку.
Положеннями ст. 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, зокрема, є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Водночас, до того часу, поки у Державному земельному кадастрі продовжуватиме розміщуватися інформація про земельну ділянку з таким цільовим призначенням, яке суперечить дійсному (землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), такі дані в розумінні ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є офіційними.
З огляду на особливу цінність земель природно-заповідного фонду, з урахуванням вимог наведеного вище законодавства, ефективне поновлення порушеного права можливе при усуненні перешкод у користуванні спірною ділянкою шляхом визнання незаконною та скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням, яке не відповідає цільовому призначенню територій та об`єктів природно - заповідного фонду.
У випадку скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України вона припинить своє існування як об`єкт цивільних прав, що у свою чергу дасть змогу запобігти можливим повторним порушенням природоохоронного і земельного законодавства.
Щодо усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та повернення державі спірної земельної ділянки.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.
У разі протиправного вибуття таких об`єктів у комунальну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
Враховуючи, що у цьому випадку допущено порушення вимог законодавства при розпорядженні та використанні землі природно - заповідного фонду, яка також є землею обмеженої оборотоздатності, ефективним способом захисту інтересів держави є звернення до суду з негаторним позовом.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.
При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь- які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
У постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про природно- заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов.
Верховним Судом у постанові від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 висловлено правову позицію про те, що повернення державі земельної ділянки природно- заповідного призначення необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20, від 30.04.2025 у справі № 743/1087/23, від 29.01.2025 № 575/606/21.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорювання відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).
Спірна земельна ділянка на час звернення з позовною заявою зареєстрована на праві власності за Зноб- Новгородською селищною радою, проте в силу закону вона не може перебувати у комунальній власності, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею встановлені законом та підлягають захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права розпорядження цією земельною ділянкою шляхом визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18- 10481/16-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі спірної земельної ділянки Зноб- Новгородській селищній раді, скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям поземельної книги та її повернення у власність держави.
Щодо обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором.
Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, чинним законодавством визначено дві обов`язкових умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді:
1) порушення або загроза порушення інтересів держави та 
2) не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Предметом спірних правовідносин є протиправна зміна цільового призначення земельної ділянки природно-заповідного фонду, як об`єкта обмеженого в обороті та особливої охорони, її протиправне вибуття з державної власності та перехід у комунальну власність, як земельної ділянки призначеної для ведення сільськогосподарського обробітку, а відтак порушення інтересів держави.
Необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства.
Природно-заповідний фонд – це особлива екосистема, яка має природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність та призначена для збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу тощо.
Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Режиму земель природно-заповідного фонду притаманні декілька специфічних ознак: обмеження використання земельних ділянок та допустимої діяльності на них, які випливають із режиму самого об`єкта природно-заповідного фонду (ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»); установлення навколо об`єктів природно-заповідного фонду охоронних зон із визначеними обмеженнями щодо допустимих видів діяльності (ст. ст. 39, 40 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»); встановлення підвищеної відповідальності за порушення правового режиму земель природно-заповідного фонду (ст. ст. 240, 246, 248, 252 Кримінального кодексу України, ст. 91 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Окрім того, що всупереч встановленого законом порядку з державної власності вибуло майно, яке тепер зареєстроване на праві комунальної власності, також предметом спору є особливо цінна земля, оскільки віднесена до земель природно- заповідного фонду, які як уже зазначалося мають велике природоохоронне та соціальне значення.
Позов прокурора про повернення державі земельної ділянки природно-заповідного фонду, право власності на яку незаконно зареєстровано за Зноб-Новгородською селищною радою та цільове призначення якої незаконно змінено на землі сільськогосподарського призначення, спрямований на збереження екосистеми України, захисту довкілля і реалізації екологічних прав громадян, а також контролю за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.
Позитивні зобов`язання держави у сфері охорони навколишнього природного середовища закріплені у ст. 50 Конституції України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законі України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» та інших нормативно-правових актах. Незважаючи на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо не закріплює право на безпечне довкілля, питання його захисту та вплив екологічних факторів на людину все частіше стають предметом розгляду Європейським судом з прав людини, у тому числі й у справах проти України.
Таким чином, держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону земель природно-заповідного і лісового фондів, у тому числі і спірної земельної ділянки.
Виконання таких зобов`язань якнайкраще відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікального об`єкта екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу.
Вказане знайшло своє відображення у ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», відповідно до якої території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні.
З цією метою на території держави Україна діє Закон України «Про Червону книгу України».
Відповідно до ст. 2 цього закону завданням законодавства про Червону книгу України є регулювання суспільних відносин у сфері охорони, використання та відтворення рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, занесених до Червоної книги України, з метою попередження зникнення таких видів із природи, забезпечення збереження їх генофонду. 
Червона книга України, як передбачено у ст. 3 Закону України «Про Червону книгу України» є офіційним державним документом, який містить перелік рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також узагальнені відомості про сучасний стан цих видів тваринного і рослинного світу та заходи щодо їх збереження і відтворення.
Червона книга України є основою для розроблення та реалізації програм (планів дій), спрямованих на охорону та відтворення рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, занесених до неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього закону об`єкти Червоної книги України належать до природних ресурсів загальнодержавного значення і підлягають особливій охороні на всій території України, у межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони.
Згідно зі ст. 11 Закон України «Про Червону книгу України» охорона об`єктів Червоної книги України забезпечується шляхом пріоритетного створення заповідників, інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також екологічної мережі на територіях, де перебувають (зростають) об`єкти Червоної книги України, та на шляхах міграції рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного світу.
Відповідно до п. 1.2 Положення «Про національний природний парк «Деснянсько- Старогутський» Парк створений з метою збереження, відтворення і раціонального використання типових та унікальних цінних природних ресурсів та історико-культурних комплексів і об`єктів ландшафтів східної частини Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, освітнє, рекреаційне та оздоровче
значення.
Пунктом 2.2 вказаного положення визначено, що основними завдання Парку є: збереження та відтворення цінних природних га історико-культурних комплексів та природних об`єктів ландшафтів східної частини Полісся, зокрема видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних комплексів та об`єктів; організація та здійснення наукових досліджень, у тому числі з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробленим та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відновлення порушених екосистем, управління та раціонального використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття.
Згідно з п. 3.6 Проекту організації території НПП «Деснянсько–Старогутський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 26.11.2012 № 608, у флорі НПП «Деснянсько-Старогутський» нараховується 30 видів рослин з числа занесених до Червоної книги України, а саме: діфазіаструм сплюснутий, діфазіаструм Зейлера, баранець звичайний, гронянка багатороздільна (вид внесений в Додаток І Бернської конвенції), сальвінія плаваюча (вид внесений в Додаток І Бернської конвенції), сон широколистий (внесений в Додаток IIb Директиви Європейського Союзу по охороні біотопів і видів та Додаток І Бернської конвенції), сон чорніючий, верба лапландська, верба чорнична, верба Старке, борідник паростковий, водяний горіх плаваючий (внесений в Додаток І Бернської конвенції), плавун щитолистий, шолудивник королівський, осот різнолистий, лілія лісова, півники, пальчатокорінник м`ясочервоний, пальчатокорінник плямистий, пальчатокорінник Фукса, коручка чемерниковидна, коручка темно-червона, гудайєра повзуча, зозулині сльози яйцевидні, гніздівка звичайна, любка дволиста, любка зелено квіткова, осока піхвова, осока кулясто
подібна, осока буріючи.
З п. 3.7 вказаного проекту вбачається, що значна кількість видів тварин, представлених у фауні хребетних НПП Деснянсько-Старогутський», знаходиться у вітчизняних та міжнародних Червоних списках та конвенціях, а саме: Червона книга України – 39 видів, Червона книга МСОП – 34 види, Європейський Червоний список – 11 видів, конвенція СІТЕС – 39 видів, Боннська конвенція – 55 видів, Бернська конвенція (Додаток ІІ) – 170 видів. Такі цифри є досить високими для будь-якого об`єкту вищої категорії природно-заповідного фонду України. Зокрема слід виділити наступних представників фауни: з безхребетних - п`явку медичну, махаона, ксилокопу фіолетову, із птахів - лелеку чорного, скопу, змієїда, підорлика великого, орлана-білохвоста, глухаря, журавля сірого, кулика-сороку, коловодника ставкового, сича волохатого, сичика-горобця, із ссавців — зайця білого, тушканчика великого, горностая, норку європейську, борсука, видру річкову, рись звичайну, зубра, із круглоротих - міногу українську, із риб - стерлядь, марену дніпровську.
Показовим є те, що "червонокнижні" хребетні тварини парку становлять 25 % від загальної чисельності видів хребетних Червоної книги України. Окрім того, серед заповідників і національних природних парків, які існують в Українському Поліссі, у НПП «Деснянсько-Старогутський» представлене найвище видове різноманіття хребетних тварин та найбільша кількість видів хребетних, що занесені до Червоної книги України, Червоної книги МСОП та Європейського Червоного списку. Цей факт ще раз підтверджує високу фауністичну репрезентативність та природоохоронну цінність вказаного природоохоронного об`єкту.
Відтак, суспільна важливість питання захисту інтересів держави зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони і збереження територій природно – заповідного фонду, як національного багатства.
Втрати природних територій, що є оселищами рідкісних видів, зменшення біорізноманіття та поширення видів-інтродуцентів роблять території природно- заповідного фонду дедалі більш коштовною спадщиною, охорона якої має бути першочерговим пріоритетом у сфері охорони природного довкілля.
Таким чином, держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону землям природно-заповідного фонду, у тому числі і спірній земельній ділянці, що розташована в межах НПП «Деснянсько - Старогутський».
Виконання таких зобов`язань відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікальних об`єктів екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткових за красою та різноманітністю природних комплексів.
З урахуванням викладеного подання цього позову беззаперечно становить державний інтерес, оскільки стосується суспільно значущих правовідносин, а саме у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення у державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.
Зазначений висновок узгоджується з позиціями Європейського суду з прав людини.
Так, Європейська комісія за демократію через право або ж Венеціанська комісія на 63-му пленарному засіданні 10-11.06.2005 дійшла висновку, що держави уповноважені наділяти прокурорів правом захисту державного інтересу (принцип захисту державного інтересу); прокурори можуть бути наділені правом порушення процедур, або вступу в існуючі процедури, або застосування різних способів правового захисту для забезпечення законності (принцип законності).
Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на правову допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно («Корольов проти Російської Федерації» у справі № 5447/03 від 01.04.2010, «Менчинська проти Російської Федерації» у справі № 42454/02 від 15.01.2009).
Про це також наголошено Європейським судом у справі «Бацанін проти Росії»: підтримка прокурором однієї із сторін процесу в певних обставинах може бути виправданою. Більше того, участю прокурора в судовому процесі з метою захисту інтересів держави, у відповідності до вимог матеріального та процесуального законодавства, не порушується принцип рівності процесуальних можливостей сторін у судочинстві, який вимагає справедливого балансу між сторонами по справі.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно з ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виклала правовий висновок за яким, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 
2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 
Органом уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах є Сумська обласна державна адміністрація з огляду на наступне.
Предметом спору є земельна ділянка природно-заповідного фонду, яка розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення – НПП «Деснянсько–Старогутський».
Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб
У п. 24 «Перехідних положень» Земельного кодексу України зазначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно- заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.
Пунктом 2 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Тобто, на цей час розпорядником земельних ділянок природно-заповідного фонду загальнодержавного значення на території Сумської області є Сумська обласна державна адміністрація, а пред`явлення цього позову спрямоване на відновлення права держави в особі Сумської обласної державної адміністрації щодо користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411.
Відповідно до п. 5 ст. 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Оскаржуваним наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області порушено інтереси держави в особі Сумської обласної державної адміністрації як розпорядника земель природно-заповідного фонду державної форми власності, оскільки її позбавлено можливості реалізації правомочностей щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності, яка за фактом її розташування в межах НПП «Деснянсько-Старогутський» належить до земель природно-заповідного фонду.
За таких обставин особою, уповноваженою на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, є Сумська обласна військова адміністрація, яка є не тільки розпорядником спірної земельної ділянки, але й правонаступником у питанні розпорядження землями природно-заповідного фонду – Кабінету Міністрів України, поза волею якого обмежено оборотоздатний об`єкт цивільних прав - земельна ділянка з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411, вибув з державної власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/225/18, саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена у п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17. Таким чином цей позов пред`являється прокурором в інтересах держави в особі Сумської обласної державної адміністрації, як розпорядника спірної земельної ділянки.
Крім цього слід зазначити, що Указом Президента України «Про утворення військових адміністрацій» від 24.02.2022 № 68/2002 утворено Сумську обласну військову адміністрацію.
У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій (п. 1 цього указу).
З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Сумської обласної державної адміністрації Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області до зазначеного уповноваженого органу спрямовано лист від 25.04.2025 № 55-2118 вих – 25 в якому викладено виявлені порушення вимог природоохоронного та земельного законодавства під час передачі у комунальну власність вищевказаної земельної ділянки природно-заповідного фонду державної власності та повідомлено, що у разі не вжиття Сумською обласною військовою адміністрацією, як уповноваженим на захист інтересів держави органом, заходів реагування, спрямованих на усунення цих порушень, а саме повернення відповідної земельної ділянки у власність держави, Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області самостійно буде вжито заходів представницького характеру на захист інтересів держави.
У відповідь на вказаний лист Сумська обласна державна адміністрація листом від 01.05.2025 № 1-22/56 підтвердила факт розташування спірної земельної ділянки в межах НПП «Деснянсько-Старогутський», але зазначила про відсутність підстав для звернення до суду з відповідним позовом.
Також, одним з органів уповноважених на захист інтересів держави у спірних правовідносинах є Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.
Відповідно до п. 1.4 розділу І Положення про національний природний парк «Деснянсько–Старогутський», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 74 національний природний парк «Деснянсько–Старогутський» належить до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України. 
Відповідно до п. 3 Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2020 № 614, основними завданнями Міндовкілля є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері збереження, відтворення та невиснажливого використання біологічного і ландшафтного різноманіття, охорони, захисту, використання та відтворення лісів, формування, збереження та використання екологічної мережі, організації охорони та використання природно-заповідного фонду, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства про раціональне використання, відтворення і охорону природних ресурсів, використання та охорону земель, екологічну та радіаційну безпеку, оцінку впливу на довкілля, охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, збереження, відтворення та невиснажливе використання біологічного і ландшафтного різноманіття, формування, збереження та використання екологічної мережі; реалізація державної політики у сфері організації охорони та використання природно-заповідного фонду.
Відповідно до п. 4 вказаного положення Міндовкілля відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління охороною і використанням територій та об`єктів природно-заповідного фонду, службою державної охорони природно-заповідного фонду, підготовку і подання пропозицій щодо створення, оголошення нових територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також зміни меж, категорії та скасування статусу існуючих територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області до зазначеного уповноваженого органу спрямовано лист від 24.03.2025 № 55-1429 вих – 25 в якому викладено виявлені порушення вимог природоохоронного та земельного законодавства під час передачі у комунальну власність вищевказаної земельної ділянки природно-заповідного фонду та повідомлено, що у разі не вжиття Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, як уповноваженим на захист інтересів держави органом, заходів реагування, спрямованих на усунення цих порушень, а саме повернення відповідної земельної ділянки у власність держави, Шосткинською окружною прокуратурою Сумської області самостійно буде вжито заходів представницького характеру на захист інтересів держави.
У відповідь на вказаний лист Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом від 01.04.2025 № 11/11-04/1164-25 повідомило Шосткинську окружну прокуратуру Сумської області, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкілля буде надано обґрунтовану позицію щодо норм процесуального законодавства, про причини не вжиття заходів на захист інтересів держави у спірних правовідносинах не повідомило.
Таким чином, Сумська обласна державна адміністрація та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України будучи обізнаними про необхідність захисту інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту таких заходів не вжили, що відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі зазначених уповноважених органів.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор у цих правовідносинах із дотриманням належної процедури, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює у судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захист.
Аналогічної позиції з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисті інтересів держави в суді дотримується і Верховний Суд, який висловив її у низці постанов у справах за позовами прокурорів, зокрема у постановах від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, від 15.10.2019 у справі № 904/2820/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, кваліфікується як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
У цьому випадку інтереси держави потребують невідкладного захисту, оскільки спірна земельна ділянка природно-заповідного фонду протягом п`яти років залишається у комунальній власності як земельна ділянка сільськогосподарського призначення, можи буте передана в оренду для здійснення сільськогосподарського обробітку та у приватну власність, що є загрозою знищення біорізноманіття об`єкту природно-заповідного фонду, який перебуває під особливою охороною держави.
У зв`язку з цим позовна заява прокурора є єдиним ефективним способом захисту права власності Українського народу на природні ресурси.
Враховуючи зобов`язання держави зі збереження об`єктів природно-заповідного фонду, питання повернення у державну власність земельної ділянки природно - заповідного фонду загальнодержавного значення, розташованої в межах НПП «Деснянсько-Старогутський» підлягає негайному вирішенню органами прокуратури шляхом вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в особі Сумської обласної державної адміністрації та Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.
З матеріалів справи вбачається, що про намір звернутись до суду з цією позовною заявою Шосткинською окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньо повідомлено Сумську обласну державну адміністрацію та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листами від 21.05.2025 № 55-2540 вих-25, № 55-2539 вих -25.
За таких обставин, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом у зв`язку із доведеною бездіяльністю вказаних компетентних органів та необхідністю невідкладного захисту інтересів держави в даному випадку.
Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, та достовірними доказами, у розумінні статей 76-78 ГПК України, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України, судовий збір в загальній сумі 13414,90 грн підлягає відшкодуванню на користь Сумської обласної прокуратури за рахунок відповідачів пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: за рахунок Головного управління Держгеокадастру у Сумській області – 4844 грн 80 коп, за рахунок Зноб-Новгородської селищної ради – 8570,10 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника керівника Шосткинської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі позивачів: Сумської обласної державної адміністрації - Сумської обласної військової адміністрації та Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України до відповідачів: Головного управління Держгеокадастру у Сумській області та Зноб-Новгородської селищної рада за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний природний парк “Деснянсько-Старогутський” та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного реєстратора Зноб-Новгородської селищної ради Шаповалової Ольги Іванівни про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду - задовольнити повністю.
2. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10481/16-18-СГ “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” в частині передачі Зноб-Новгородській селищній раді у комунальну власність земельної ділянки державної власності з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 га.
3. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47029788 від 24.05.2019, номер запису про право власності 31701459, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1837107559244), з одночасним припиненням права комунальної власності Зноб-Новгородської селищної ради на цю земельну ділянку.
4. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки.
5. Усунути перешкоди державі в особі Сумської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом повернення державі в особі Сумської обласної військової адміністрації земельної ділянки з кадастровим номером 5924484400:04:000:0411 площею 99,0955 з незаконного володіння Зноб-Новгородської селищної ради.
6. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (вул. Революції Гідності, буд. 32, м. Суми, 40022, код ЄДРПОУ 39765885) на користь Сумської обласної прокуратури (вул. Г.Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, код ЄДРПОУ 03527891) 4844 грн 80 коп. витрат по сплаті судового збору. 
7. Стягнути з Зноб-Новгородська селищна рада (вул. Шкільна, 1, смт. Зноб- Новгородське, Шосткинський район, Сумська область, 41022, код ЄДРПОУ 04391279) на користь Сумської обласної прокуратури (вул. Г.Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, код ЄДРПОУ 03527891) 8570 грн 10 коп. витрат по сплаті судового збору. 
8. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повне рішення складене та підписане суддею 16.01.2026.

Суддя	В.М. Ковтун