КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
23 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/638/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»
на рішення Печерського районного суду міста Києва в складі судді Матійчук Г. О.
від 10 лютого 2025 року
у цивільній справі № 757/21777/24-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»)
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») заборгованість за кредитним договором № L3164177 від 01.03.2019 у розмірі 28 183, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 11 658, 94 грн, 3 % річних у розмірі 2 540, 34 грн та судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що 01.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро») та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №L3164177 (далі - Кредитний договір), строк на 7 днів, сума кредиту: 11 100, 00 грн, відсоткова ставка в день: 1,70 %, реальна відсоткова ставка: 612,00 %, дата повного погашення: 08.03.2019.
01.03.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №АМ5646399 до договору кредитної лінії №L3164177, якою збільшено суму кредиту на 2 200, 00 грн, загальна надана сума 13 300, 00 грн, строком до 15.03.2019, відсоткова ставка в день: 1, 70 %, реальна відсоткова ставка: 612, 00 %.
Вказує, що первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок Відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість.
Відповідно до детального розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становить 28 183, 00 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 13 300, 00 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 14 883, 00 грн.
01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за кредитним договором №L3164177 у розмірі 28 183, 00 грн.
Зазначає, що оскільки відповідач не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом, позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення порушення зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, однак заборгованість не погашена. Таким чином, вважає, що вказана заборгованість разом з інфляційними втратами у розмірі 11 658, 94 грн та 3 % річних у розмірі 2 540, 34 грн підлягають стягненню із відповідача, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Зазначає, що первісний кредитор ТОВ «ФК «Дінеро» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а тому на нього не поширюються вимоги пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 75, щодо надання виписок з особових рахунків клієнтів. Апелянт наголошує, що згідно зі статтею 1076 ЦК України відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам, тому позивач позбавлений можливості надати банківську виписку по рахунку відповідача через банківську таємницю. Скаржник стверджує, що факт укладення кредитного договору № AG8318881 (в системі № L3164177) від 25.07.2018 підтверджується належними електронними доказами відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», зокрема використанням електронного підпису та фотофіксацією відповідача з паспортом. Апелянт вважає, що надана до суду «довідка про ідентифікацію», в якій зафіксовано фінансовий номер телефону позичальника, суму коштів, OTP-пароль, дату і час заявки та банківського переказу, є достатнім та належним доказом виконання кредитором свого обов`язку щодо перерахування коштів. Товариство наполягає, що фотографії відповідача з паспортом у сукупності з іншими електронними доказами підтверджують волевиявлення позичальника на отримання кредиту та спростовують висновки суду про недоведеність позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 10 лютого 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету позивача (а.с. 131-134). 
Відповідачу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження була направлена на адресу зареєстрованого місця проживання, а саме АДРЕСА_1 , однак конверт повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18, рішення 24.02.2022, пункти 11-12) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду. Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22).
Таким чином, оскільки поштова кореспонденція була направлена відповідачу ОСОБА_1 на дійсну її адресу листом рекомендованою кореспонденцією, суд апеляційної інстанції вважає, що в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 01.03.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №L3164177 (далі - Кредитний договір), строк на 7 днів, сума кредиту: 11 100, 00 грн, відсоткова ставка в день: 1, 70 %, реальна відсоткова ставка: 612, 00 %, дата повного погашення: 08.03.2019 (а.с. 27-28).
01.03.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №АМ5646399 до договору кредитної лінії №L3164177, якою збільшено суму кредиту на 2 200, 00 грн, загальна надана сума 13 300, 00 грн, строком до 15.03.2019, відсоткова ставка в день: 1, 70 %, реальна відсоткова ставка: 612, 00 % (а.с. 29-32).
Згідно з п. п. 1.1, 1.2 Спеціальних умов Кредитного договору ці Спеціальні умови були створені на основі Заяви позичальника, яка була подана через особистий кабінет на порталі та відповідно до оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) позичальника на власний розсуд кредитодавця (позикодавця), і лише тоді, коли позичальник прочитав, оцінив та прийняв умови користування порталом, політику конфіденційності, паспорт споживчого кредиту, загальні умови Договору кредитної лінії та пропозиції кредитора щодо спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії, що були надані позичальнику через особистий кабінет на порталі.
Відповідно до даних довідки про ідентифікацію (а.с. 28), заявка на отримання кредиту у розмірі 11 100, 00 грн подана ОСОБА_1 01.03.2019 о 11:04 год, на фінансовий номер телефону НОМЕР_1 відправлено otp-пароль - 406573, дата банківського переказу - 01.03.2019 об 11:06 год; заявка на отримання кредиту у розмірі 2 200, 00 грн подана ОСОБА_1 01.03.2019 о 15:46 год, на фінансовий номер телефону НОМЕР_1 відправлено otp-пароль - НОМЕР_2, дата банківського переказу - 01.03.2019 о 15:48 год.
01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 01072019, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, відповідно до якого кредитор передає новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрах боржників, укладеними між кредитором та боржниками (а.с. 40-61).
На підтвердження переходу до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № L3164177 від 01.03.2019 позивач надав, окрім договору про відступлення прав вимоги № 01072019 від 01.07.2019 (а.с. 40-61), Витяг із Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 01072019 від 01.07.2019 (а.с. 66).
Звертаючись із позовом, позивач вважав, що набув право вимоги до відповідача на підставі договору відступлення, а тому, з огляду на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення отриманих коштів, має право на їх примусове стягнення разом із нарахованими відсотками та штрафними санкціями.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування кредитних коштів відповідачу, що є обов`язковою умовою для виникнення боргових зобов`язань. Встановивши факт укладення кредитного договору в електронній формі, суд водночас зазначив, що матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували рух коштів. Суд дійшов висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості та витяг з Реєстру боржників є документами, створеними самим позивачем або первісним кредитором, і за відсутності банківських виписок або платіжних доручень вони лише констатують наявність заборгованості, але не підтверджують її походження та факт надання кредиту. Посилаючись на норми статей 77-80 ЦПК України, суд вказав, що позивач не довів наявності у відповідача заборгованості у заявленому розмірі, оскільки саме лише підписання договору без реального надання коштів не породжує обов`язку їх повернення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Отже, у справах про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладено тягар доказування не лише факту укладення договору, а й факту реального надання коштів позичальнику (виконання умов договору кредитодавцем).
Доведення позивачем факту передачі коштів є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У разі ненадання доказів перерахування коштів (платіжних доручень, виписок з рахунків, квитанцій платіжних систем тощо) втрачається право фінансової установи на пред`явлення вимоги про повернення боргу, оскільки відсутній предмет спору - реально передані кошти.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є банком і тому не зобов`язаний надавати банківські виписки з огляду на Постанову Правління НБУ № 75, а також посилання на банківську таємницю, колегія суддів відхиляє як безпідставні. Хоча фінансова компанія дійсно не веде банківських рахунків клієнтів у розумінні банківського законодавства, перерахування коштів здійснюється через банківські установи або платіжні системи, з якими у фінансової компанії укладено відповідні договори (еквайрингу, переказу коштів тощо). Належними доказами перерахування коштів у безготівковій формі є платіжні доручення, меморіальні ордери, реєстри виплат або квитанції платіжних систем, які підтверджують списання коштів з рахунку кредитора на користь конкретного позичальника. Надання доказів списання коштів з власного рахунку кредитора не потребує розкриття банківської таємниці щодо стану рахунку відповідача, а стосується господарської діяльності самого позивача та підтвердження виконання ним умов договору.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянт не надав суду жодного первинного фінансового документа, оформленого відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», який би підтверджував факт перерахування суми кредиту на платіжну картку ОСОБА_1 . Наявна в матеріалах справи «довідка про ідентифікацію» є внутрішнім документом кредитора, який формується його програмним комплексом в автоматичному режимі. Такий документ в односторонньому порядку фіксує інформацію про намір здійснити операцію або її облік у внутрішній системі кредитора, але не є розрахунковим документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги» та не підтверджує фактичний успішний рух коштів через банківську установу чи платіжну систему.
Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема, у постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18), що наявність заборгованості повинна підтверджуватись саме первинними документами, а не лише розрахунками чи внутрішніми довідками фінансової установи. Розрахунок заборгованості, на який посилається апелянт, є відображенням односторонніх арифметичних дій позивача і не може слугувати самостійним доказом факту надання кредиту без наявності документів, що підтверджують видачу коштів.
Сама по собі наявність укладеного електронного договору, підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора, та наявність фотографій позичальника з паспортом, підтверджують лише виникнення правовідносин, ідентифікацію особи та її волевиявлення на отримання послуги. Проте, ці обставини не замінюють собою доказів виконання кредитором свого обов`язку щодо передачі грошових коштів, що є конститутивним елементом реального договору позики/кредиту. Оскільки позивач не надав суду виписки з власного банківського рахунку або довідки від платіжної системи (як технологічного оператора), яка б підтверджувала успішність транзакції на картку відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.
Посилання апелянта на те, що договір є укладеним і чинним, не спростовує висновків суду про відсутність доказів його виконання в частині видачі коштів. Без доведення факту надання коштів вимога про їх повернення та сплату процентів є безпідставною.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів перерахування кредитних коштів відповідачу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов