П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 990/152/24
провадження № 11-296заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження за наявними матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2025 року (судді Берназюк Я. О., Бучик А. Ю., Рибачук А. І., Стеценко С. Г., Тацій Л. В.) в адміністративній справі № 990/152/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, треті особи: Вища рада правосуддя, Державна судова адміністрація України, про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1.   30 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому просила:
-    визнати протиправною бездіяльність ВККС щодо нерозгляду її заяви про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року, подану у зв`язку з припиненням роботи суду та оголошенням воєнного стану;
-     зобов`язати ВККС розглянути відповідну заяву.
2.   На обґрунтування позову позивачка посилається на порушення ВККС норм чинного законодавства, які регулюють процедуру відрядження суддів у випадках припинення роботи суду.
3.   Позивачка стверджує, що її заява про відрядження від 19 квітня 2022 року направлена Голові Верховного Суду, не була розглянута упродовж тривалого часу без пояснень причин, що свідчить про протиправну бездіяльність ВККС. ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до статті 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, а суддя має право на захист своїх трудових прав, зокрема на працевлаштування згідно зі статтею 43 Конституції України. У цьому контексті відсутність будь-якої реакції на її клопотання розцінюється як прояв дискримінаційного ставлення та порушення принципу рівності, передбаченого статтею 24 Конституції України.
4.   Крім того, позивачка наголошує на принципі правової визначеності як елементі верховенства права, закріпленому в частині першій статті 8 Конституції України та розтлумаченому Конституційним Судом України у рішеннях № 6-зп/1997 від 25 листопада 1997 року і № 3-рп/2016 від 08 червня 2016 року. Вона зазначає, що органи суддівського врядування зобов`язані діяти у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом, забезпечуючи передбачуваність, стабільність і прозорість у реалізації суддями своїх прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5.   Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВККС про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.
6.   Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в період подання позивачкою заяви про відрядження законодавець передбачив виняткову процедуру реалізації інституту відрядження суддів, відповідно до якої повноваження щодо ухвалення рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, за відсутності повноважного складу ВККС та Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) тимчасово покладалися на Голову Верховного Суду.
7.   Суд першої інстанції врахував, що  ВККС була усунена від участі в процедурі відрядження суддів на підставі прямих та імперативних положень законодавства, викладених у спеціальних положеннях Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» від 04 червня 2020 року №679-ІХ (далі - Закон №679-ІХ) та Закону України «Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо забезпечення сталого функціонування судової влади в період відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя» від 15 березня 2022 року № 2128-IX (далі - Закон № 2128-IX). В умовах відсутності її повноважного складу Комісія не могла реалізувати передбачені статтею 55 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) повноваження щодо ініціювання подання про відрядження, а відтак і не могла бути суб`єктом протиправної бездіяльності у межах спірних правовідносин у розумінні статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки фактично не мала повноважень для реалізації ініційованого позивачкою права на відрядження.
8.   Суд першої інстанції також зауважив, що лист ОСОБА_1 про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова був адресований Голові Верховного Суду та не надходив до ВККС. З огляду на це вказаний орган не перебував у процесуальному статусі адресата звернення та не був зобов`язаний вчиняти жодних дій у відповідь на нього, що додатково підтверджує відсутність підстав для визнання ВККС суб`єктом протиправної бездіяльності у розумінні предмета цього адміністративного спору.
9.   На підставі вищенаведеного суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду цієї справи доводи ОСОБА_1 щодо протиправної бездіяльності ВККС у зв`язку з нерозглядом її заяви від 19 квітня 2022 року про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова, поданої Голові Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження, оскільки встановлено відсутність у відповідача повноважень на вчинення дій, передбачених статтею 55 Закону № 1402-VIII, зокрема щодо відрядження суддів.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
10.             Не погодившись із таким судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що воно ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
11.             Скаржниця підкреслює, що ВККС відновила роботу влітку 2023 року і мала відомості про її заяву, проте вчинила бездіяльність попри те, що йшли воєнні дії. Вказує, що її заява про відрядження від 19 квітня 2022 року, направлена Голові Верховного Суду, не була розглянута ВККС упродовж тривалого часу без пояснень причин. Указана заява надійшла від Голови Верховного Суду до ВККС та перебувала в її розпорядженні з 30 серпня 2022 року, що свідчить про протиправну бездіяльність ВККС.
12.             Вказує, що вона як суддя неодноразово направляла заяви про відрядження (переведення) (до Залізничного районного суду міста Львова 19 квітня 2022 року; до Великоберезнянського райсуду Закарпатської області 30 січня 2023 року; до Сихівського районного суду міста Львова 17 квітня 2023 року; до Великоберезнянського райсуду Закарпатської області 13 жовтня 2023 року), проте суд цьому не надав оцінки не зазначив про це.
13.             Позивачка вказала, що суд також не надав оцінки та не дослідив листів між ВККС та Верховним Судом щодо заяв суддів про відрядження з небезпечних міст, які 30 серпня 2022 року вже були у ВККС.
14.             До того ж позивачка зазначає, що суд не дослідив рішення ВККС від 07 вересня 2023 року № 83/зп-23 «Про автоматизований розподіл матеріалів щодо суддів, яких не відряджено з судів, підсудність яких визначено іншим судам» і усіх обставин справи за її згодою на відрядження, не надав правової оцінки цьому доказу, який також підтверджує наявність згоди на відрядження від позивача в ВККСУ станом на 07 вересня 2023 року. Скаржниця зауважила, що суд також не надав оцінки обставинам такого розподілу заяв суддів (зокрема і її заяви) і компетенцій ВККС, щодо правомірності яких в окремих думках вказали два члени ВККС, наголосивши на незаконній передачі лише Другій палаті Комісії для автоматизованого розподілу матеріалів щодо суддів, яких не відряджено із судів, підсудність яких визначена іншим судам. На думку позивачки, ВККС цим рішенням проявила дискримінацію та порушила принцип рівності.
15.             Також скаржниця зауважила, що ВККС, маючи відомості про те, що вона очікує відрядження, залишила без розгляду та повернула до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) повідомлення про необхідність розгляду питання щодо відрядження судді до Сихівського районного суду міста Львова. Крім того, зазначає, що ВККС, ВРП і ДСА України мають її численні заяви, в яких вона просить відрядити її в безпечне місце. Серед них і окрема заява на ім`я члена ВККС Волкової Л. М від 13 листопада 2023 року, заява до ВРП від 25 жовтня 2023 року, заява до ВККС від 31 жовтня 2023 року, заява до ВРП від 01 листопада 2023 року та звернення до Пленуму Верховного Суду.
16.             При цьому позивачка звертає увагу, що у цій справі суд не оцінив указаної вище заяви до члена ВККС Волкової Л. М. (у складі Другої палати ВККС) від 13 листопада 2023 року, де вона клопотала перед членом Другої палати ВККС розглянути питання відрядження за заявою від 19 квітня 2022 року.
17.             Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачка вказує, що реалізація права на відрядження до Залізничного районного суду міста Львова має здійснюватися не у межах спеціального порядку, а за Конституцією України, яка гарантує судді робоче місце і безпечні умови праці не тільки в 2022, а й у 2023 році, коли відновила роботу ВККС, а також у 2024 році і сьогодні. Позивачка підкреслює, що в поясненнях ВРП вказала, що була обізнана щодо припиненням роботи суду - оголошенням простою суду, воєнними діями та існуванням її волевиявлення на відрядження в безпечне місце, але нічого не зробила.
18.             Крім того, скаржниця вказує, що зазначення судом, що рішення про її звільнення, а саме - рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, впливає на суть справи і є передчасним, адже вказане рішення вона оскаржила в судовому порядку і суд ще не перевірив правомірності такого звільнення.
19.             Позивачка також зазначає про порушення судом порядку розгляду справи, а саме справу було розглянуто в порядку письмового провадження, а не загального позовного. Зауважує, що вона не просила суд проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, та з огляду на це вважає, що суд втрутився в її права і порушив статті 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77, 81, 171 КАС України, не забезпечив змагальності сторін, гласності судового процесу, протиправно змінив порядок розгляду справи, уникнувши проведення підготовчого провадження. Суд не відкривав підготовче провадження, не роз`яснював право відводу судді і не ухвалював ухвалу про закриття підготовчого засідання, що призвело до порушення її процесуальних прав. Скаржниця також вказує, що про те, що 16 червня 2025 року буде слухання справи (навіть у письмовому провадженні), суд не повідомляв ні її, ні громадськість. 
20.             Ще одним доводом в апеляційній скарзі є посилання  ОСОБА_1 на порушення судом строків розгляду справи. 
21.             На підставі викладеного скаржниця просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2025 року у справі № 990/152/24 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити повністю позов ОСОБА_1 до ВККС про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позиція учасників справи
22.            У відзиві на апеляційну скаргу ВРП зазначила, що вона здійснює свою діяльність на підставі Конституції України, Закону України «Про Вищу раду правосуддя», в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавчими актами, та просить врахувати наданий відзив на апеляційну скаргу при прийнятті законного та обґрунтованого рішення у справі № 990/152/24.
23.            При цьому вказала, що на адресу ВРП 23 січня 2023 року надійшов лист Верховного Суду із заявою ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року щодо відрядження її до Залізничного районного суду міста Львова.
24.            Листом ВРП від 7 лютого 2023 року № 654/0/9-23 ОСОБА_1 повідомлено, що з урахуванням норм законодавства України її заяву буде направлено до ДСА України з метою встановлення наявності підстав для відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.
25.            Листом від 14 лютого 2023 року № 854/0/9-23 ВРП надіслала ДСА України заяву судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 щодо її відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.
26.            Відповідь від ДСА України на адресу ВРП не надходила.
27.            Натомість 3 квітня 2023 року за вхідним № 1502/0/8-23 до ВРП надійшло повідомлення ДСА України про необхідність відрядження 1 (одного) судді до Сихівського районного суду міста Львова у зв`язку з надмірним рівнем судового навантаження в цьому суді.
28.            На виконання приписів пункту 21.13 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (зі змінами), ВРП 13 квітня 2023 року ухвалила рішення № 354/0/15-23 про початок процедури відрядження 1 (одного) судді до Сихівського районного суду міста Львова. Цим рішенням затверджено текст оголошення про початок процедури відрядження судді, яким встановлено десятиденний строк (із дня оголошення про початок процедури відрядження судді) для надання суддями, які виявили бажання бути відрядженими до вказаного суду, документів, визначених пунктом 6 розділу IV-1 Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 54/0/15-17 (далі - Порядок № 54/0/15-17), зокрема згоди судді на відрядження, та інших документів. Таке оголошення відповідно до пункту 2 розділу IV-1 Порядку № 54/0/15-17 було оприлюднено на офіційному вебсайті ВРП 14 квітня 2023 року.
29.            Для розгляду ВРП питання про відрядження до Сихівського районного суду міста Львова протягом зазначеного строку зі згодою на відрядження звернулася, зокрема, суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. (вхідний № 331/0/6-23 від 24 квітня 2023 року).
30.            29 травня 2023 року, керуючись частиною першою статті 131 Конституції України, статтею 55 Закону №1402-VII, Законом №679-ІХ, враховуючи, що суддя ОСОБА_1 не мала повноважень щодо здійснення правосуддя і її відрядження до будь-якого суду не сприятиме врегулюванню навантаження, ВРП ухвалила рішення, яким відмовила у відрядженні судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 до Сихівського районного суду міста Львова для здійснення правосуддя.
31.            Крім того, зазначила, що 7 березня 2024 року до ВРП (вх. № 2902/0/8-24) надійшло подання ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24 з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, а також матеріали суддівського досьє.
32.            Рішенням ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Рух апеляційної скарги
33.            Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 вересня 2025 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 01 жовтня 2025 року призначила розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на 04 грудня 2025 року.
Установлені судом першої інстанції обставини справи
34.     Указом Президента України від 20 листопада 2013 року № 645/2013 ОСОБА_1  призначена на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області.
35.   Указом Президента України від 14 лютого 2018 року № 31/2018 ОСОБА_1 переведена в межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона.
36.   27 лютого 2020 року ВРП перевела суддю Дніпровського районного суду міста Херсона ОСОБА_1 на посаду судді Білозерського районного суду Херсонської області у зв`язку з ліквідацією Дніпровського районного суду міста Херсона.
37.   26 березня 2020 року позивачку зараховано до штату Білозерського районного суду Херсонської області.
38.   У зв`язку з воєнними діями в Херсонському районі з 24 лютого 2022 року Білозерський районний суд Херсонської області припинив відправляти правосуддя.
39.   З огляду на припинення роботи суду та оголошення воєнного стану позивачка 19 квітня 2022 року звернулася до Голови Верховного Суду із заявою про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.
40.   Наказом ДСА України від 04 листопада 2022 року № 403 «Про запровадження моніторингу місця перебування та форм організації роботи» запроваджено щомісячний моніторинг місця перебування та видів організації роботи суддів, працівників апаратів судів, працівників інших органів та установ у системі правосуддя. У зв`язку з цим Територіальне управління ДСА України у Херсонської області було поінформувало ДСА України про те, що, зокрема, суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 не надає жодних своїх контактних даних, зв`язок з нею відсутній, місце її знаходження не відоме, суддівську винагороду не отримує.
41.   Надалі на адресу ВРП 23 січня 2023 року надійшов лист Верховного Суду із заявою ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року щодо відрядження її до Залізничного районного суду міста Львова.
42.   Листом ВРП від 7 лютого 2023 року № 654/0/9-23  ОСОБА_1  повідомлено, що, враховуючи норми законодавства України її заяву буде направлено до ДСА України з метою встановлення наявності підстав для відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.
43.   Листом від 14 лютого 2023 року № 854/0/9-23 ВРП надіслала ДСА України заяву судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 щодо її відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.
44.   Відповіді на вказаний лист не надійшло.
45.   На виконання приписів пункту 21.13 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (зі змінами), ВРП 13 квітня 2023 року ухвалила рішення № 354/0/15-23 про початок процедури відрядження 1 (одного) судді до Сихівського районного суду міста Львова.
46.   Для розгляду ВРП питання про відрядження до Сихівського районного суду міста Львова протягом зазначеного строку зі згодою на відрядження звернулася, зокрема, суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 (вхідний № 331/0/6-23 від 24 квітня 2023 року).
47.   29 травня 2023 року ВРП ухвалила рішення, яким відмовила у відрядженні судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 до Сихівського районного суду міста Львова для здійснення правосуддя.
48.   Також установлено, що 26 березня 2024 року позивачка звернулась до ВККС із заявою, в якій вона просила повідомити, чи направляла ВРП на адресу Комісії заяву судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 про відрядження (із додатками) для розгляду та прийняття відповідного рішення та на якому етапі розгляду перебуває зазначена заява судді.
49.   ВККС 04 квітня 2024 року на звернення  ОСОБА_1 надала відповідь № 21-2034/24, в якій повідомлено, що для цілей завершення розгляду заяви (згоди) на відрядження судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1.до іншого суду для здійснення правосуддя на адресу Комісії не надходило.
50.   Вважаючи бездіяльність ВККС щодо нерозгляду заяви  ОСОБА_1  про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року, направленої Голові Верховного Суду, протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.
51.   У процесі розгляду справи суд першої інстанції також установив, що рішенням ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24   ОСОБА_1 звільнено з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України у зв`язку з виявленням за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності.
52.   Не погодившись з указаним рішенням,  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з відповідним позовом до ВРП. Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року у справі № 990/197/24, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2025 року, її позовну заяву залишено без розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
53.            Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
54.            За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
55.            Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
56.            Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України
57.            Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
58.            За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
59.            Оцінка судом поведінки суб`єкта владних повноважень за критерієм правомірності при вирішенні адміністративного позову, безумовно, повинна ґрунтуватися насамперед на конституційному положенні про законність діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб.
60.            Предметом спору в цій справі є протиправна, на думку позивачки, бездіяльність ВККС, яка полягає у нерозгляді поданої нею заяви від 19 квітня 2022 року про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова в умовах припинення роботи Білозерського районного суду Херсонської області у зв`язку з воєнними діями. Позивачка стверджує, що Комісія як орган, уповноважений на формування подань про відрядження суддів, зобов`язана була розглянути таку заяву, однак не вчинила жодних дій, спрямованих на забезпечення її прав і гарантій незалежності як судді, чим порушила її право на працю, передбачене статтею 43 Конституції України та статтею 55 Закону №1402-VIII.
61.            Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
62.             Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного / несвоєчасного виконання обов`язкових дій / ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
63.            Значення мають юридичний зміст, вагомість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
64.            Самі собою строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не матимуть правового значення, якщо в зобов`язаної особи були певні об`єктивні обставини, які перешкодили належному виконанню функцій державним органом. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких установлюється цей строк.
65.            Бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.
66.            Суб`єкт, дії або бездіяльність якого оскаржується, може бути зобов`язаний до виконання лише тих обов`язків, які на нього покладено законом чи іншими підзаконними нормативно-правовими актами.
67.            Бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд може визнати протиправною лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень, та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.
68.            Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
69.            З огляду на частину першу статті 92 цього Закону ВККС є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
70.            За положеннями частини другої статті 53 Закону № 1402-VIІI суддю не може бути переведено до іншого суду без його згоди, крім переведення: 1) у разі реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду; 2) у порядку дисциплінарного стягнення.
71.            Нормами статті 55 Закону № 1402-VIIІ передбачено, що у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами за рішенням ВРП, ухваленим на підставі подання ВККС, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.
У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді  до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.
Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається ВРП, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Якщо обставини, що були підставою відрядження судді, продовжують існувати, за зверненням голови суду, до якого суддя відряджений, та за згодою такого судді ВРП продовжує строк відрядження, але не більше ніж на один рік. Загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.
ВРП на підставі подання ВККС може ухвалити рішення про дострокове закінчення відрядження судді, якщо обставини, що були підставою відрядження судді, припинилися, про що повідомляється суддя.
Суддя, строк відрядження якого закінчився або стосовно якого ВРП ухвалено рішення про дострокове закінчення відрядження судді, повертається на роботу до суду, з якого був відряджений. У такому разі визначення нового судді (колегії суддів) для розгляду справ, які знаходилися на розгляді у судді та не розглянуті ним по суті, здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою в порядку, визначеному процесуальним законом.
У разі припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами суддя, якого було відряджено з такого суду, має бути переведений на постійне місце роботи до закінчення строку відрядження.
Суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.
Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується ВРП за поданням ВККС, погодженим з ДСА України.
72.            Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне звернути увагу на таке.
73.            07 листопада 2019 року набрав чинності Закон України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон №193-ІХ), яким внесені зміни до Закону № 1402-VII, у зв`язку із чим, із 07 листопада 2019 року припинились повноваження членів Комісії.
74.            Отже, після набрання чинності Законом №193-ІХ із 07 листопада 2019 року були припинені повноваження членів ВККС, тому вона втратила можливість подавати до ВРП рекомендації чи подання, у тому числі щодо відрядження суддів.
75.            Підпунктом 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №679-ІХ установлено, що ВРП у період відсутності повноважного складу ВККС ухвалює без рекомендації чи подання ВККС рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді.
76.            Згідно з положеннями розділу ІІ Порядку № 54/0/15-17, підставою для розгляду питання про відрядження є надходження відповідного повідомлення від ДСА України.
77.            Як правильно зауважив суд першої інстанції, рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року припинені за власним бажанням повноваження 10 її членів. Таким чином, ВРП втратила кворум і припинила свою роботу.
78.            Разом з тим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» , затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією рф проти України, який неодноразово продовжувався та діє і на цей час.
79.            Згідно із Законом № 2128-ІХ у період дії надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) і за умови відсутності повноважного складу ВРП, визначеного статтею 131 Конституції України, Голова Верховного Суду або особа, яка виконує повноваження Голови Верховного Суду, зокрема, приймає рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді. У період відсутності повноважного складу ВККС такі рішення приймаються без подання ВККС. Положення абзацу другого частини другої статті 55 цього Закону щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються.
80.            Отже, визначені згаданим вище Законом повноваження в частині реалізації інституту відряджень суддів  на час відсутності повноважного складу ВРП були передані Голові Верховного Суду.
81.            Тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з припиненням повноважень членів ВККС із 07 листопада 2019 року Законом № 193-ІХ внесено зміни до Закону № 1402-VIII, які тимчасово усунули обов`язок отримання подання ВККС для відрядження суддів. З тієї самої підстави подібний підхід закріплено у підпункті 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 679-IX, яким на період відсутності повноважного складу ВККС надано ВРП повноваження самостійно приймати рішення про відрядження суддів. Однак після того як рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року було припинено повноваження більшості її членів, а також враховуючи введення в Україні воєнного стану, законодавець з метою забезпечення неперервності правосуддя передав відповідні повноваження в частині реалізації інституту відряджень суддів Голові Верховного Суду. 
82.            Таким чином, на момент подачі позивачкою заяви про відрядження її до Залізничного районного суду міста Львова (19 квітня 2022 року) у зв`язку з припиненням роботи Білозерського районного суду Херсонської області через воєнні дії та оголошення воєнного стану ВККС була повністю усунена з процедури відрядження суддів, оскільки з 15 березня 2022 року набрав чинності Закон № 2128-ІХ, який визначив особливий порядок відрядження суддів та відповідно до якого рішення про відрядження судді ухвалював Голова Верховного Суду без подання ВККС.
83.            Разом з тим звернення ОСОБА_1  від 19 квітня 2022 року було адресоване Голові Верховного Суду, і саме він був єдиною посадовою особою, яка мала право ухвалити рішення про відрядження. ВККС, у свою чергу, не залучалася й не мала бути залучена до процедури, бо закон прямо усунув її з процесу на період воєнного стану та відсутності повноважної ВРП.
84.            Як убачається з матеріалів справи, 23 січня 2023 року Верховний Суд надіслав лист із цією заявою на адресу ВРП. Однак листом ВРП від 14 лютого 2023 року № 854/0/9-234 вказану заяву перенаправлено до ДСА України. Відповіді на вказаний лист від ДСА України не надходило.
85.            Також Велика Палата Верховного Суду зазначає, що вказана заява позивача не надходила до ВККС у встановленому законом порядку, до того ж на той момент закон прямо виключив її участь у цій процедурі.
86.            Ураховуючи викладене вище, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що за встановлених у справі обставин ВККС не допустила бездіяльності щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1  про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року, оскільки у відповідача не було повноважень на вчинення дій, передбачених статтею 55 Закону № 1402-VIII, зокрема щодо відрядження суддів.
87.             Доводи позивачки стосовно того, що суд не надав оцінку її заявам про відрядження (переведення) до Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2023 року, до Сихівського районного суду міста Львова від 17 квітня 2023 року та до Великоберезнянського райсуду Закарпатської області від 13 жовтня 2023 року, є безпідставними, бо не стосуються предмета оскарження, оскільки суд досліджував питання наявності бездіяльності відповідача, яка стосувалася розгляду саме заяви  ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року до Залізничного районного суду міста Львова.
88.             Не стосується предмета оскарження також рішення ВККС від 19 липня 2023 року № 28/зп-23 про залишення без розгляду та повернення до ДСА України повідомлення про необхідність розгляду питання відрядження до Сихівського районного суду міста Львова. Вказане рішення ВККС є чинним та відповідачем в судовому порядку не оскаржувалося.
89.             Щодо посилань скаржниці на те, що ВККС відновила роботу влітку 2023 року і мала відомості про її заяву про відрядження від 19 квітня 2022 року, проте вчинила бездіяльність, також є необґрунтованими, оскільки вказана заява позивачки не надходила до ВККС у встановленому законом порядку, який на той час не передбачав розгляду ВККС таких заяв. Крім того, як уже зазначалося, ВККС 04 квітня 2024 року на звернення ОСОБА_1 надала відповідь № 21-2034/24, в якій повідомила, що відповідна заява на адресу Комісії не надходила. 
Також доказів того, що вказана заява, як зазначає позивачка, надійшла від Голови Верховного Суду до ВККС та перебувала в її розпорядженні з 30 серпня 2022 року, матеріали справи не містять. У матеріалах справи міститься лише лист Верховного Суду від 30 січня 2023 року вих. № 465/0/2-23, відповідно до якого у Верховному Суді розглянуто лист ВККС (№21-632/22 від 30 серпня 2022 року) про надання копій згод суддів щодо відрядження до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, поданих у період воєнного стану, з доданими до них документами. До вказаної відповіді Верховний Суд надав копії документів стосовно 580 суддів. Сама заява ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року щодо відрядження її до Залізничного районного суду міста Львова була направлена Верховним Судом  до ВРП та надійшла до неї 23 січня 2023 року. При цьому ВККС залишалася неповноважною до 01 червня 2023 року, а норма Закону № 2128-ІХ продовжувала діяти та виключала участь ВККС у відрядженні суддів.
90.            Окремо Велика Палата Верховного Суду зазначає про те, що доводи скаржниці щодо недослідження рішення ВККС від 07 вересня 2023 року № 83/зп-23 «Про автоматизований розподіл матеріалів щодо суддів, яких не відряджено з судів, підсудність яких визначено іншим судам» не можуть бути предметом апеляційного розгляду Великої Палати Верховного Суду як суду апеляційної інстанції, оскільки вказані обставини не були підставою позову під час рогляду справи в суді першої інстанції, а за правилами частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
91.            Щодо доводів позивачки про недослідження судом першої інстанції її заяви до члена ВККС Волкової Л. М. (у складі Другої палати ВККС) від 13 листопада 2023 року, де вона клопотала перед членом Другої палати ВККС розглянути питання відрядження за заявою від 19 квітня 2022 року, то вказана заява також не надавалася до суду першої інстанції, а надана позивачем разом з апеляційною скаргою.
92.            Велика Палата Верховного Суду відхиляє посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження, а не за правилами загального позовного провадження, з таких міркувань.
Розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження врегульовано положеннями статті 257 КАС України, частинами першою та другою якої передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною третьою вказаної статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас статтею 266 КАС України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, ВККС, бездіяльності Кабінету Міністрів України.
Відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності актів ВРП, ВККС, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3 частини першої цієї статті, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів (частина друга цієї ж статті).
Отже, розгляд судом першої інстанції справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідає нормам процесуального права, тому довід позивача про порушення судом цих норм не знайшов підтвердження.
Щодо подальшого переходу суду першої інстанції до розгляду справи в порядку письмового провадження суд зазначає таке.
Як убачається з ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції вирішив здійснювати розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
05 листопада 2024 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи в загальному позовному провадженні, яка мотивована значним суспільним інтересом до спору, який виник у цій справі. Зазначає, що органи суддівського врядування не вжили заходів щодо забезпечення безпеки, відновлення роботи суду або евакуації, залишивши її фактично без засобів до існування, що є порушенням державних гарантій, наданих судді. ОСОБА_1 також наголошує на дискримінаційному ставленні, зневазі до людської гідності та ігноруванні її прав як людини і як судді, зокрема права на працю. З огляду на викладене, просить розглянути справу в загальному позовному провадженні з урахуванням значного суспільного інтересу.
Протокольною ухвалою, постановленою у судовому засіданні, що відбулося 23 грудня 2024 року, суд розглянув заяву позивачки про розгляд справи в загальному позовному провадженні і, з урахуванням позиції відповідача у справі, дійшов висновку про відмову у задоволенні останньої.
12 травня і 02 червня 2025 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Протокольною ухвалою, постановленою у судовому засіданні, що відбулося 12 травня 2025 року за участі представника відповідача, Верховний Суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.
Тобто суд діяв відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 КАС України.
93.            Стосовно доводу позивача про тривалий розгляд справи судом першої інстанції Велика Палата Верховного Суду зазначає, що абзацом другим частини другої статті 317 КАС України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Водночас обставин, які б давали підстави виснувати, що тривалий розгляд справи судом призвів до її неправильного вирішення, не встановлено. Доводів щодо таких обставин позивач не наводить.
94.            Ураховуючи викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду про правильне вирішення Касаційним адміністративним судом цієї справи, порушення процесуальних норм щодо тривалості судового розгляду не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
95.            Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність протиправної бездіяльності ВККС, то не може бути задоволена вимога позивачки зобов`язати ВККС розглянути її заяву про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року як похідна, відтак підстав для задоволення позову немає.
96.            На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду цієї справи, суд розглянув та надав їм оцінку у повній мірі. 
97.            Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
98.            Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
99.            Згідно із частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
100.        Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
    Суддя-доповідач                                                                 О. А. Губська 
Судді: | О. В. Білоконь            О. Л. Булейко           І. А. Воробйова       І. В. Дашутін           А. А. Ємець           В. В. Король           С. І. Кравченко      О. В. Кривенда | | М. В. Мазур       С. Ю. Мартєв      К. М. Пільков      С. О. Погрібний      Т. Г. Стрелець      І. В. Ткач      Н. В. Шевцова