ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/12169/25
категорія 106030200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М., 
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку, 
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2024 до 09.04.2025.
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 196680, 80 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що позивач був звільнений 08.11.2024 (а.с. 6), якому відповідач, вплативши 09.04.2025 грошове забезпечення в сумі 94484,21 грн, не виплатив, в порушення ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні.
Ухвалою від 23.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.21-39), в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що позивача з 08.11.2024 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка з моменту створення та до 01.01.2025 знаходилась на фінансовому та іншому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 ; особовий складвійськової частини НОМЕР_1 виключений з речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 та зарахований на речове забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 з 12.02.2025; при звільненні позивачу було військовою частиною НОМЕР_2 нараховано 397664,61 грн, в тому числі і грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 95923,06 грн; 09.04.2025 військовою частиною НОМЕР_1 була виплачена позивачу грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 94484,21 грн; оскільки на час виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 виплата компенсації за недоотримане речове майно йому мала здійснюватися військовою частиною НОМЕР_2 , військовою частиною НОМЕР_1 не було допущено протиправної бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті останньому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Позивач відповіді на відзив не подав, а подав заяву (а.с.41) про залучення другим відповідачем військову частину НОМЕР_2 .
Ухвалою від 20.10.2025 залучено Військову частину НОМЕР_2 до участі у справі №240/12169/25 як другого відповідача.
Військова частина НОМЕР_2 відзиву на позовну заяву не подала, про причини цього суд не повідомила.
Проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 , яка з 31.05.2024 по 31.12.2024 перебувала на фінансовому та іншому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 (а.с.33); позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 08.11.2024, як звільнений з військової служби у запас; середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення складав 1084,94 грн (а.с.27); при звільненні позивачу мали виплатити 397664,61 грн, в тому числі і грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 95923,06 грн (а.с.26); 04.04.2025 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (а.с.30); 09.04.2025 військовою частиною НОМЕР_1 була виплачена позивачу грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 94484,21 грн, однак при цьому йому не було нараховано і виплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Однак, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення строків проведення розрахунків при звільненні військовослужбовців, а також наслідків такого порушення.
Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі, відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
В статті ст. 116 КЗпП України зазначено:
"При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму."
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до наданої відповідачем довідки, середньоденний заробіток позивача становить 1084,94 грн.
Кількість днів затримки розрахунку з 08.11.2024 по 09.04.2025 становить 152 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача у вказаний період повинен становити 164910,88 грн, а не 196680,80 грн, як вважає позивач.
Відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, постанова Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19).
У постанові Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22 колегія суддів дійшла висновку про збереження за судом права на зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, керуючись, зокрема, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За обставин цієї справи, враховуючи здійснення розрахунку 09.04.2025, за яким позивач звернувся 04.04.2025 (а.с.30), суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Як встановлено судом, позивачу при звільненні повинні були виплати 397664,61 грн (100%), з яких несвоєчасно виплачена сума 94484,21 грн становить 23,76%.
Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 39182,83 гривень середнього заробіток за затримку розрахунку при звільненні (23,76% від 164910,88 грн), а не 196680,80 грн, як просить позивач.
Враховуючи, що позивач був звільнений з військової частини НОМЕР_1 , яка і здійснила з ним 09.04.2025 розрахунок, виплативши не виплачену при звільненні грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 94484,21 грн, суд вважає, що саме вказана військова частина повинна була здійснити виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який був здійснений 09.04.2025, чого не зробила, а тому з неї належить стягнути 39182,83 гривень.
Враховуючи часткове задоволення позову та приписи ч. 3 ч. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути судові витрати, які складаються зі сплаченого при подачі позову судового збору 1211,20 грн (а.с.3), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (19,92%) в сумі 241,27 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Військової частини НОМЕР_1 .
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд
вирішив:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_3 .) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_4 .), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , номер НОМЕР_5 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який був здійснений 09.04.2025.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 39182,83 грн.
Відмовити в задоволенні інших позовних вимог.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 241,27 грн за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк