ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3042/25  Номер провадження 22-ц/814/4190/25	Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника відповідача - ОСОБА_1 , позивача та його представника - адвоката Ваніної Ю.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року, постановлене суддею Стрюк Л.І.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні,

в с т а н о в и в:
10.07.2025 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути із АТ «Українська залізниця» на його користь одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників уперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 130 734,90 грн., а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки у розмірі 22 913,10 грн., а всього 284 382,90 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.
В обґрунтування вимог позову зазначає, що із 1985 по 1990 р.р. та із 1998 по 2024 р.р. перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». 
Наказом (розпорядженням) начальника депо Сергія Ткаченка від 07.10.2024 №62/ОС його, ОСОБА_2 , звільнено з посади майстра з ремонту устаткування за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі ст.38 К3пП України. 
При звільненні підприємство повинно було здійснити йому компенсацію за невикористані 31 день відпустки та виплатити одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 3.18 колективного договору у розмірі 3- х середньомісячних заробітків (посадових окладів) та додаткову матеріальну допомогу в розмірі 3-х середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі 32 роки 03 місяці 21 день з урахуванням рішення правління від 24.10.2022. 
Зазначає, що у день звільнення йому на картку було перераховано кошти у розмірі 23235,58 грн. та надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, відповідно до якого не нараховані та не виплачені одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога.
Наразі роботодавець так і не виплатив належні позивачу виплати у відповідності до пункту 3.18 колективного договору, чим грубо порушив його права, гарантовані колективним договором, у зв`язку із чим останній просить захистити порушене право згідно із заявленими позовними вимогами, поновивши пропущений строк для звернення в суд із цим позовом.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05.09.2025 позов ОСОБА_2 - задоволено.
Поновлено ОСОБА_2 пропущений строк для звернення до суду з позовом.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 130 734,90 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, та 2024 роки у розмірі 22 913,10 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,0 грн., а всього 289 382,90 грн.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2843,82 грн.
Рішення районного суду в частині поновлення строку для звернення в суд із цим позовом вмотивовано тим, що перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем повного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 почався з 07.10.2024 та сплив через три місяці - 07.01.2025.
Позивачем ОСОБА_2 неодноразово вживались заходи задля врегулювання спору в позасудовому порядку, тоді як відповідач як у досудовому порядку, так і в суді, не заперечував самого факту існування заборгованості, проте посилався на те, що згідно із встановленим графіком строк проведення відповідних виплат ще не настав. Зазначена обставин свідчить про те, що така позиція відповідача надавала позивачу обґрунтовані підстави сподіватися на досудове врегулювання спору та добровільне проведення з ним необхідних розрахунків.
Задовольняючи позовні вимоги по суті спору, районний суд виходив із того, що АТ «Українська залізниця » у період введення в Україні режиму воєнного стану, який триває по теперішній час, не зупиняла господарської діяльності. Тоді як сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
При визначенні розміру стягнення судом першої інстанції враховано, що відповідачем сума виплат не оспорювалась та іншого розрахунку, відмінного від наданого позивачем, не надано, а тому до стягнення постановлено одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 130 734,90 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, та 2024 роки у розмірі 22 913,10 грн.
Із рішенням районного суду не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати й постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Цитуючи положення статті 2 Закону України «Про оплату праці», а також п.1.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 доводить, що одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога працівникам, які виходять на пенсію не входить до фонду оплати праці. 
Наведене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №910/4518/16 від 30.01.2019. 
Натомість, згідно із ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Просить врахувати, що відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності, починаючи із 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва підприємства виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників уперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги - призупинено. 
Правлінням АТ «Укрзалізниця» не ухвалювалися рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за ІІ півріччя 2022 року, а також 2023, 2024 роки. Тоді як, застосована районним судом позиція Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23 сформована з відмінних фактичних обставин, оскільки стосувалася розгляду заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із щорічною відпусткою за І півріччя 2022 року. 
У справі, яка переглядається порушується питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із щорічною відпусткою за ІІ півріччя 2022 року, а також за 2023, 2024 роки. 
Вважає, що позивачем не надведено належних обґрунтувань поважності причин для поновлення строку на звернення в суд із цим позовом.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.10.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 08.10.2025.
25.11.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача - адвоката Ваніної Ю.А. на апеляційну скаргу, яку просив залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
У суді апеляційної інстанції представник відповідача - Григор`єва І.В. доводи апеляційної скарги підтримала, наполягала на її задоволенні.
Позивач та його представник - адвокат Ваніна Ю.А. проти задоволення апеляційної скарги заперечили просили залишити без змін оскаржуване судове рішення, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 у період із 1985 по 1990 р.р. та із 1998 по 2024 р.р. перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією його трудової книжки серії НОМЕР_1 ./а.с.16-19/.
Наказом (розпорядженням) начальника депо Сергієм Ткаченком від 07.10.2024 №62/ОС ОСОБА_2 звільнено з посади майстра з ремонту устаткування за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 К3пП України. 
У наказі зазначено, що АТ «Українська залізниця» повинно компенсувати ОСОБА_2 за невикористані 31 день відпустки та виплатити одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.3.18 колективного договору у розмірі 3- х середньомісячних заробітків (посадових окладів) та додаткову матеріальну допомогу відповідно до п.3.18 колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі 32 роки 03 місяці 21 день з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу №Ц-54/90 Ком.т.)./а.с.20/
У день звільнення ОСОБА_2 перераховано кошти у розмірі 23 235,58 грн та надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, відповідно до якого не нараховані та не виплачені одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога./а.с.21/
Згідно з відповіддю на звернення ОСОБА_2 щодо невиплати йому належних сум, АТ «Укрзалізниця» повідомило, що відповідно до п.1.1.4. рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол Ц-54/31 Ком. т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами. Рішенням протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 №Ц-82/63 Ком.т. встановлено поновити виплати матеріальної допомоги та відповідно до графіка виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 галузевої угоди (зі змінами), починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення./а.с.23-24/.
Відповідно до розрахунку оплати середньої зарплати ОСОБА_2 , наданої АТ «Укрзалізниця» середня зарплата позивача - 21 789,15 грн, а одноразова матеріальна допомога як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, що дорівнює 3-м середньомісячним заробіткам- 3 х 21 789,15 = 65 367,45 грн та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі від 30 до 35 років (стаж роботи у галузі 32 роки 03 місяці 21 день), що теж дорівнює 3-х середньомісячних заробітків - 3 х 21789,15 = 65367,45 грн, а разом 65367,45 + 65367,45=130 734,90 грн.
Як убачається з розрахунків заробітної плати ОСОБА_2 вересень 2022 року, за червень 2023 року, за квітень 2024 року, наданих відповідачем на виконання ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2025 та, відповідно, за кожен період копій заяв позивача про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення, графа про здійснення вказаної виплати відсутня. Відтак, розмір середнього заробітку за розрахунками позивача становить 130 734,90 грн. (21 789,15 (середньомісячний заробіток) x 6 місяців =130 734,90 грн.)./а.с.92, 94, 96/
Судом також установлено, що рішенням протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 №Ц-82/63 Ком.т. встановлено поновити виплати матеріальної допомоги та відповідно до графіка виплат працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року. Пунктом 2 рішень зазначеного протоколу ухвалено нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити у хронологічній послідовності до дати звільнення працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року, згідно з графіком погашень.
Протоколом засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено.
При постановленні рішення, районним судом враховано, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині зупинення додаткових виплат, що передбачені галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Також судом першої інстанції враховано, що АТ «Українська залізниця » у період введення в Україні режиму воєнного стану, який триває по теперішній час, не зупиняла господарської діяльності, а місто Полтава та Полтавська область не входять до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказ Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025.
При визначенні розміру стягнення судом першої інстанції враховано, що відповідачем сума виплат не оспорювалась та іншого розрахунку, відмінного від наданого позивачем, не надано, а тому до стягнення постановлено одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 130 734,90 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, та 2024 роки у розмірі 22 913,10 грн.
Судом першої інстанції також враховано, що відповідач як у досудовому порядку, так і в суді, не заперечував самого факту існування заборгованості, проте посилався на те, що згідно із встановленим графіком строк проведення відповідних виплат ще не настав. Зазначена обставин свідчить про те, що така позиція відповідача надавала позивачу обґрунтовані підстави сподіватися на досудове врегулювання спору та добровільне проведення з ним необхідних розрахунків.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. При цьому враховує наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано дію норм законодавства про працю та на період дії воєнного стану введено обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. 
У розумінні статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно до статті 7 цього Закону, яка кореспондується із положеннями статті 13 КЗпП України, зміст колективного договору визначається сторонами.
Зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою (стаття 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»).
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
При цьому положення наведеної норми закону не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
При цьому власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (частина третя статті 97 КЗпП України).
Аналогічні положення передбачені й в статті 21 Закону України «Про оплату праці».
Згідно із частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, цими нормами на роботодавця покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №821/1083/17 від 26.02.2020, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Проте не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Водночас, за правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції враховано обставини, установлені постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у цивільній справі №211/7338/23, якою залишено без змін рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Року від 23.02.2024, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
При постановленні такого рішення судом касаційної інстанції було враховано, що роботодавець АТ «Українська залізниця» не попереджав працівника про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування пункту 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення.
Зі справи, що переглядається (№545/3042/25) також убачається, що АТ «Українська залізниця» призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши позивача ОСОБА_2 про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. 
Так, відповідно до Спільної постанови адміністрації регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та президії Дорпрофсожу Південної залізниці від 03.12.2024 №193 «Про продовження дії колективного договору Південної залізниці на 2025 рік» дія Колективного договору продовжена до 31.12.2025. 
Належних та допустимих доказів, які б підтверджували внесення відповідних змін до колективного договору у 2022-2025 роках стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової та додаткової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, матеріали справи також не містять. А тому чинним та обов`язковим до виконання є наказ (розпорядженням) начальника депо від 07.10.2024 №62/ОС, яким звільнено 07.10.2024 ОСОБА_2 з посади майстра з ремонту устаткування за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком та яким наказано виплатити йому одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.3.18 Колективного договору у розмірі 3- х середньомісячних заробітків (посадових окладів) та додаткову матеріальну допомогу відповідно до п.3.18 Колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі 32 роки 03 місяці 21 день.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки відповідач не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників уперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 130 734,90 грн., а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки у розмірі 22 913,10 грн., а всього 284 382,90 грн
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позивача для звернення в суд із позовом, колегія суддів відхиляє, враховуючи слушні твердження сторони позивача, викладені ним у відзиві, що він намагався врегулювати даний спір без звернення до суду, та з урахуванням того, що з 14.10.2025 були поновлені виплати матеріальної допомоги при звільненні, звертався у тримісячний строк до суду з позовом стягнення усіх сум при звільненні, а коли знову зупинили виплати без зазначення конкретних строків, вирішив звернутися за захистом свого порушеного права до суду. 
Стосовно стягнення правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Відтак, з огляду на фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, які полягають у складання процесуальних документів, колегія суддів визнає наявними підстави для відшкодування правничих витрат, понесених позивачем у розмірі 2 000,00 грн.,що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Доводів на спростування викладеного апеляційна скарга не містить, а наведена ним судова практика не є релевантною до спірних правовідносин, які є індивідуальними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення районного суду слід залишити без змін, як постановлене на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року– залишити без змін.
Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.12.2025. 

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук

Судді           Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак