ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2025 року
м. Харків
справа № 639/945/25
провадження № 22-ц/818/4796/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.
учасники справи:
позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Закаблукова Андрія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року в складі судді Борисенка О.О.,-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року КП «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 54819,33 грн та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що КП «Харківські теплові мережі» надає відповідачу послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Проте відповідач належну оплату отриманих послуг не здійснював. Внаслідок неповної та несвоєчасної оплати станом на 01.01.2025 у відповідача утворилась заборгованість в сумі 53677,78 грн, з яких: 43242,46 грн – за послугу постачання теплової енергії за період з 01.11.2016 по 31.12.2024; 911,40 грн – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 31.12.2024; 6923,28 грн – за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2016 по 31.12.2024; 528,24 грн – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 31.12.2024; 1563,90 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 31.12.2024; 508,50 грн – за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 31.12.2024. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги відповідачу нараховані інфляційні втрати в сумі 798,09 грн та три відсотки річних у сумі 343,46 грн.
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року позов задоволено частково.
З урахуванням строків позовної давності стягнуто з ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 54652 грн 47 коп., з яких: 43075 грн 60 коп. – за послугу постачання теплової енергії за період з 02.04.2017 по 31.12.2024; 911 грн 40 коп. – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 31.12.2024; 6923 грн 28 коп. – за послугу з постачання гарячої води за період з 02.04.2017 по 31.12.2024; 528 грн 24 коп. – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 31.12.2024; 1563 грн 90 коп. - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 31.12.2024; 508 грн 50 коп. – за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 31.12.2024; інфляційні втрати в сумі 798 грн 09 коп., три відсотки річних в сумі 343 грн 46 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3018 (три тисячі вісімнадцять) грн 92 коп.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2016 по 01.04.2017 включно у розмірі 166 грн 86 коп.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження підстав заявленого позову. Відповідач як споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язана оплатити вжиті послуги, оскільки вона фактично користувалась ними, проте зазначеного обов`язку не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у заявленому у позові розмірі. Позов задоволено у межах строку позовної давності про застосування якої просив відповідач. 
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд вийшов за межі предмету спору, оскільки позивач послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води фактично став надавати з 01.12.2021, тому період стягнення заборгованості за надані послуги має становити з 01.12.2021 по 31.12.2021. Крім цього суд не повно встановив обставини у справі та не врахував, що опалювальна площа, на яку нараховано заборгованість не відповідає технічному паспорту, а відповідач не є власником квартири за адресою якої надавались послуги, а особовий рахунок 911 відкритий на ім`я ОСОБА_3 , з квітня 2022 року відповідач не проживає за вказаною у прозові адресою та є ВПО.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що з відомостей про нарахування та оплату на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , нарахована заборгованість: у розмірі 43242,46 грн – за послугу постачання теплової енергії за період з листопада 2016 року по грудень 2024 року; 6923,28 грн – за послугу з постачання гарячої води за період з листопада 2016 року по грудень 2024 року (фактично нарахування заборгованості здійснювались з січня 2022 року по грудень 2024 року); 1563,90 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з липня 2022 року по грудень 2024 року; 508,50 грн – за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з липня 2022 року по грудень 2024 року; 911,40 грн – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з червня 2022 року по грудень 2024 року; 528,24 грн – за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з червня 2022 року по грудень 2024 року (а.с.5-8).
Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води боржнику за період з травня 2019 року по січень 2022 року нараховані інфляційні втрати в сумі 798,09 грн та три відсотки річних у сумі 343,46 грн (а.с.9).
Згідно інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб місце проживання/перебування яких зареєстровано ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 17).
Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 18.01.1996, загальна площа квартири становить 67,1 кв.м., житлова площа – 40,1 кв.м ( а.с. 108 – 109).
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно із Законом Україні «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово - комунальних послуг (виконавець), і фізичної та юридичного особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за наадні ним послуги з теплопостачання та гаряче водопостачання за період з листопада 2016 року по 01.01.2025. 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
За правилами статей 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Положення ст. ст. 68, 162 Житлового Кодексу України, Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення зобов`язують наймача, власника та орендаря житлового приміщення сплачувати житлово-комунальні послуги.
Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ( тут і далі у редакції, чинній на час виникнення та продовження існування спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються в тому числі на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627,630 ЦК України та статей19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року за результатами розгляду справи № 210/5796/16-ц.
За змістом ст.12, ч. 5 ст.13 статей19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції закону від 3 грудня 2020 року надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як зазначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
При цьому правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено обов`язок з оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Посилання апелянта на неправильне визначення судом предмету спору та порушення судом принципу диспозитивної спростовується змістом позовної заяви, яка містить вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з 01.11. 2016 по 01.01.2025. Посилання позивача у позові на нормативні акти, що регулюють спірні правовідносини з лише моменту набрання ними чинності на правильність висновків суду не вплинуло, оскільки суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них належні норми матеріального права, в редакції що була чинна на час їх виникнення та продовження існування.
Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують. 
Судом правильно встановлено, що відповідачка є споживачем послуг з послуги з опалення та постачання гарячої води адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та розрахунком позивача.
В супереч вимог 12, 81 ЦПК ОСОБА_1 не надала суду доказів своєї відмови від споживання послуг з теплопостачання та гарячої води у встановленому порядку та належної оплати отриманих послуг у заявлений у позові період. 
Доводи апелянта на те, що вона не є власницею квартири та особовий рахунок відкрито на іншу особу, а тому у неї не виник обов`язок сплачувати заборгованість, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором ( частини 1, 4 ст. 543 ЦК України).
Отже, позивач мав право заявити вимогу до одного із боржників, яким є ОСОБА_1 як споживач, що зареєстрована, а вона, виконавши цей обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від власника чи інших споживачів їх відшкодування у порядку регресу.
Щодо посилань, що з квітня 2022 року відповідачка є ВПО та не є споживачем послуг КП «ХТМ» судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа ,яка отримує житлово-комунальну послугу.
Споживач має право: на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку)за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна ) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (пункт 6 ч.1 статті 7 вищезазначеного Закону).
Для споживачів, приміщення яких не обладнані засобами розподільного обліку, застосовується норма споживання відповідної комунальної послуги, встановлена органом місцевого самоврядування з урахуванням кількості фактично проживаючих та коригуючого коефіцієнту.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг» внесені зміни, зокрема до Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 (далі – Правила № 1182), підпунктом 7 пункту 43 яких визначено, що споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
При цьому, згідно з підпунктом 111 пункту 45 Правил № 1182 індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуги у разі її невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі.
Водночас зазначені зміни не стосуються послуги з постачання теплової енергії, оскільки навіть при відсутності споживача у приміщенні, його домівка (житлове приміщення чи квартира) опалювалися (послуга з постачання теплової енергії надавалася).
Доказів на підтвердження звернення відповідачки з відповідними заявами до КП «ХТМ» суду не надано.
За змістом п. 26 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019, в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 № 1022 , споживач надає виконавцю інформацію про опалювану площу (об`єм) приміщення. У разі зміни опалюваної площі (об`єму) приміщення споживач надає у місячний строк виконавцю інформацію про таку зміну разом з копією технічного паспорта приміщення з метою подальшого внесення змін до договору.
Згідно відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання , опалювальна площа складає 63.73 кв.м. 
Сторона відповідача не зазначила та матеріали справи не містять доказів того, що відповідач на виконання п. 26 Правил № 830, надавала актуальну інформацію про зміну опалювальної площі її квартири.
Також, суд зазначає, що технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений 18.01.1996, актуальної інформації щодо площі цієї квартири матеріали справи не містять.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст.367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Закаблукова Андрія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О.Ю.Тичкова
Судді                      Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований