ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 січня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 723/261/21
провадження № 22-ц/822/148/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Бужора В. Т.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики у сумі 515 550 гривень.
Позов обґрунтований тим, що 31 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 15 000 Євро та зобов`язався повернути вказані кошти до 01 січня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою.
У зазначені вище строки відповідач у порушення своїх зобов`язань, позику не повернув, а тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом її порушених прав.
Вказувала на те, що згідно з повідомленням Національного банку України від 22 січня 2021 року офіційний курс гривні до євро становить 34,3651 гривень за 1 євро, тому розмір позики, який підлягає стягненню, становить 515 550 гривень, що еквівалентно 15 000 євро.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 515 550 гривень.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що долучений до матеріалів справи  ОСОБА_1  оригінал розписки є належними письмовими доказами укладення між нею та відповідачем договору позики.
Вказана розписка засвідчує передачу грошових коштів в сумі 15 000 євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день пред`явлення позову становить 515 550 гривень.
Позивачка належними та допустимими доказами підтвердила право вимоги до відповідача і його обов`язок сплатити зазначену суму боргу. Наявність у  ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Апеляційну скаргу посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що позивачка на підтвердження позовних вимог надала суду розписку від 31 грудня 2019 року, яку відповідач нібито надав їй при отриманні в позику грошових коштів в сумі 15 000 євро та зобов`язався їх повернути.
Зазначена розписка стала підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Проте у ході розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 факт складення ним цієї розписки не визнавав, як і отримання грошових коштів в борг.
Для з`ясування фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного її вирішення, відповідачем заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Вважає, що без проведення судової почеркознавчої експертизи неможливо встановити чи спростувати факт написання ним відповідної розписки, а відтак виконати завдання правосуддя щодо справедливого розгляду справи.
Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується укладення договору позики і його умов.
Акцентує увагу на тому, що судом помилково було визнано розписку належним та достатнім доказом, який свідчить про укладення між відповідачем та позивачкою договору позики.
Зокрема, зміст наданої позивачем розписки є суперечливим, а розписка має виправлення без застереження про це. У розписці відсутня дата отримання відповідачем коштів, а дата самої розписки та повернення коштів виправлені.
Текст розписки містить й інші суперечності, в тому числі щодо зобов`язання повернути борг у строк до 01 січня 2021 року та водночас зобов`язання виплатити заборгованість по кредиту до кінця 2019 року, не дивлячись на те, що відповідна розписка датована 31 грудня 2019 року, а слово «взятий» виправлено, так як написано зверху коректора.
Окрім того на звороті розписки зазначено, що відповідач щоквартально має виплачувати грошові кошти у сумі 1 900 гривень, шо також написано не ним і не засвідчувалося його підписом.
За цих обставин надання коштів у борг та існування обов`язку з їх повернення відповідачем є суперечливим та не може свідчити про укладання договору позики.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій
31 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 15 000 Євро, які зобов`язався повернути до 01 січня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 6).
Оригінал боргової розписки позивачкою додано до позовної заяви.
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за вищевказаним договором позики, відповідач не виконав.
Станом на 22 січня 2021 року згідно з повідомленням Національного банку України офіційний курс гривні щодо Євро становив 34,3651 гривні за 1 Євро (а. с. 7-8).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22)).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи оригіналу розписки від 31 грудня 2019 року, відповідний документ складено особисто ОСОБА_2 із зазначенням інформації про сторін (прізвище ім`я та по батькові позичальника та позикодавця, їх паспортні дані), суму отриманих коштів та обов`язок позичальника повернути грошові кошти, дату складання та підпис відповідача.
В зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що вказана розписка має всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику).
Як встановлено судами оригінал розписки на час подання позову у цій справі знаходився у позивачки, що дає підстави для висновку про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту не укладання договору позики. Розписка від 31 грудня 2019 року не містять посилань на будь-які інші правовідносини між сторонами.
Колегія суддів звертає увагу, що підписання боргової розписки ОСОБА_2 , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цих фактів, свідчить про укладення сторонами договорів позики на зазначених у них умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цими договором суми грошових коштів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачці не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачкою.
Установивши, що одержані у позику кошти відповідач не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог.
Як встановлено судами сторони у розписці визначили валютою позикових зобов`язань євро, а звертаючись до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 просила суд стягнути заборгованість за договором позики у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 22 січня 2021 року.
З цього приводу колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, відповідно до якої позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта – гривня.
За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що висновки почеркознавчої експертизи про складення та підписання розписки особою є належними та допустими доказами.
Однак як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду першої інстанції від 18 червня 2024 року клопотання відповідача про призначення у справі експертизи задоволено (том 2, а. с. 13-14).
Призначено у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:
– Чи виконано рукописний текст розписки ОСОБА_3 .?
– Чи виконано підпис в розписці ОСОБА_3 чи іншою особою?
– Чи рукописний текст розписки на звороті, а саме «в том числе по квартально каждого конца квартала … 1900 грн.» виконано ОСОБА_3 чи іншою особою?
– Чи виконано підпис на звороті розписки ОСОБА_3 чи іншою особою?
В подальшому 04 липня 2024 року судовим експертом Стаднік А. О., якому доручено проведення вищевказаної експертизи, у зв`язку з недостатністю порівняльного матеріалу надіслано до суду клопотання про надання вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_3 (том 2, а. с. 16).
19 вересня 2024 року експертом Стаднік А. О. повідомлено про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненаданням запитуваних вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_3 (том 2, а. с. 39-40).
У судовому засіданні, призначеному на 27 листопада 2024 року, судом здійснено відібрання зразків підпису та почерку ОСОБА_3 (том 2, а. с. 53-63).
Ухвалою суду першої інстанції від 03 грудня 2024 року клопотання відповідача про призначення у справі експертизи задоволено (том 2, а. с. 72-73).
Призначено у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:
– Чи виконано рукописний текст розписки ОСОБА_3 .?
– Чи виконано підпис в розписці ОСОБА_3 чи іншою особою?
– Чи рукописний текст розписки на звороті, а саме «в том числе по квартально каждого конца квартала … 1900 грн.» виконано ОСОБА_3 чи іншою особою?
– Чи виконано підпис на звороті розписки ОСОБА_3 чи іншою особою?
В подальшому 04 липня 2024 року судовим експертом Стаднік А. О., якому доручено проведення вищевказаної експертизи, з посиланням на недостатність порівняльного матеріалу надіслано до суду клопотання про надання вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_3 (том 2, а. с. 76).
У зв`язку з надходженням клопотання експерта судом ухвалою від 20 січня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 13 лютого 2025 року (том 2, а. с. 77).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи у судове засідання, призначене на 13 лютого 2025 року, не з`явився, проте подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю збору документів необхідних для проведення експертизи (том 2, а. с. 80).
Судове засідання у справі відкладено на 19 березня 2025 року (том 2, а. с. 81).
26 лютого 2025 року експертом Стаднік А. О. повідомлено про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненаданням додатково запитуваного порівняльного матеріалу (том 2, а. с. 84-86).
В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями представника відповідача.
Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07 жовтня 2025 року (том 2, а. с. 119).
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з часу повідомлення експертом про неможливість проведення експертизи 26 лютого 2025 року до закриття підготовчого провадження у справі 29 вересня 2025 року, у ОСОБА_3 було достатньо часу для збору документів необхідних для проведення експертизи, про що останній повідомив суду ще 13 лютого 2025 року. Окрім цього відповідач не був позбавлений можливості повторно ініціювати відповідне питання (призначення у справі експертизи), однак таким правом не скористався.
Тобто, саме пасивні дії відповідача мали наслідком непроведення у справі почеркознавчої експертизи, яка б могла підтвердити або ж спростувати обставини складення та підписання розписки іншою особою.
Аргументи апеляційної скарги про те, що наявні у розписці неточності та виправлення не дають змогу встановити однозначність волевиявлення відповідача на укладення відповідного договору, спростовуються тим, що у розписці зазначено інформацію про особу позичальника, його паспортні дані, суму боргу, проставлено підпис. Відповідач, не спростував складення ним відповідного документа та отримання в борг обумовлених в розписці сум позики, що є його процесуальним обов`язком.
Окремі неточності та виправлення не впливають на саму суть зобов`язання за договором позики та не свідчать про те, що такий договір між сторонами не було укладено.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 715/3990/23 (провадження № 61-1070св25).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ЛИТВИНЮК