ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 552/5871/24
провадження № 61-8750 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 ,     ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 , яка діє у своїх та в інтересах ОСОБА_4 ,
відповідачі: державне комунальнежитлово-експлуатаційнепідприємство «Будівельник», Управління майном комунальної власності міста Полтави Полтавської міської ради, 
треті особи: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу 
державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2025 року у складі судді Чуванової А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Драниці Ю. В., Чумак О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» (далі - ДК ЖЕП «Будівельник»), Управління майном комунальної власності міста Полтави Полтавської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, 
в якому просили суд: визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 : за ОСОБА_5 і ОСОБА_2 - із 21 червня 1988 року; за ОСОБА_6 - із 04 серпня 2003 року; 
за ОСОБА_3 - із 25 жовтня 2004 року; за ОСОБА_4 - із 11 квітня 2017 року.
Позовна заява мотивована тим, що влітку 1988 року квартира АДРЕСА_1 була виділена на склад сім?ї з трьох осіб за місцем роботи голови родини - ОСОБА_5 (для ОСОБА_5 , дружини - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подальшому народилась донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка теж була в ній прописана). 
Зазначали, що в архівах виконавчого комітету Полтавської міської ради не збереглося рішення про заселення до квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконачого комітету Полтавської міської ради від 10 липня 2024 року У комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційній організації № 2» ордера на заселення у квартиру АДРЕСА_1 на зберіганні немає. Особовий рахунок на квартиру оформлений на ім?я ОСОБА_5 . Зазначена квартира не перебуває у комунальній власності, оскільки ДК ЖЕП «Будівельник» не передає місту майно, визначене ухвалою господарського суду Полтавської області, до переліку якого входить і будинок, в якій є квартира, яка перебуває у користуванні позивачів. 
На момент подання позову квартира не приватизована, право власності на неї у реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. У квартирі 
АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які сплачують комунальні послуги, утримують квартиру у належному житловому та технічному стані. Особовий рахунок на квартиру оформлено на ОСОБА_5 . 
Позивачі зазначали, що мають намір реалізувати своє право на приватизацію квартири, однак підставою для приватизації житла є підтвердження права проживання і користування певною нерухомістю, а надати копію ордера вони не мають можливості, оскільки він в архівах не зберігся. Відповідачі не визнають за ними право користування квартирою на законних підставах. 
Ураховуючи викладене, позивачі просили суд їх позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , яка діє 
у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_5 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 21 червня 1988 року.
Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 21 червня 1988 року.
Визнано за ОСОБА_6 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 04 серпня 2003 року.
Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 25 жовтня 2004 року.
Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 11 квітня 2017 року.
У задоволенні позову до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачами належним чином підтверджено, зокрема, відомостями про прописку (реєстрацію) правомірність їх вселення у спірну квартиру. При цьому, питання належного зберігання первинних документів на вселення, у тому числі ордеру, покладається на адміністрацію. На порядок зберігання таких документів мешканці квартир ніяким чином впливати не можуть і від них не залежить добросовісність виконання власником (розпорядником) майна обов`язку по їх належному обліку та зберіганню.
У задоволенні позовних вимог до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради судом відмовлено, оскільки спірна квартира перебуває у повному господарському віданні ДК ЖЕП «Будівельник» і будинок по АДРЕСА_2 не належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади.
При цьому зі сторони відповідачів не спростувано право позивачів на користування спірною квартирою, яка влітку 1988 року була виділена на склад сім?ї з трьох осіб по місцю роботи голови родини - ОСОБА_5 . Жодних претензій та вимог стосовно виселення позивачів та звільнення житлової площі, ДК ЖЕП «Будівельник» не пред`являло, тоді як позивачі мають достатній та тривалий зв`язок з певним місцем, тобто понад 30 років до моменту звернення з позовом до суду, користуються квартирою у гуртожитку, яка є їх «житлом» у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Суд апеляційної інстанції вказав, що посилання ДК ЖЕП «Будівельник» на порушення порядку передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, що визначений відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, є безпідставним, оскільки предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою і питання дотримання процедури її приватизації судом не вирішувалося.
Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи ДК ЖЕП «Будівельник» про те, що звернення до суду з метою подальшої реалізації права на приватизацію житла не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вказавши що позивачі, диспозитивно розпорядившись належними їм процесуальними правами, визначили спосіб захисту порушеного/оспорюваного права і підстав вважати його неефективним, у спірних правовідносин, суд не вбачає, як і підстав для застосування положень статей 255, 256 ЦПК України щодо закриття провадження у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ДК ЖЕП «Будівельник» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 28 січня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, в якій з урахуванням уточненої касаційної скарги, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 липня 2025 року касаційну скаргу ДК ЖЕП «Будівельник» нарішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишено без руху. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк ДК ЖЕП «Будівельник» усунуло недоліки зазначені в ухвалі Верховного Суду від 18 липня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 552/5871/24 із Шевченківського районного суду м. Полтави, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
26 листопада 2025 року розгляд справи було відкладено та учасникам справи повторно надіслано копії касаційної скарги. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ДК ЖЕП «Будівельник» мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, висновкисудів не відповідають фактичним обставинам справи й наявним у справі доказам.
Вважає, що cуди не вказали, які саме дії чи заперечення ДК ЖЕП «Будівельник», 
а також докази на їх підтвердження щодо правомірності користування позивачами спірною квартирою були вчинені ДК ЖЕП «Будівельник», не доведено порушення прав позивачів.
Зазначає, що порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначений відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Позивачі не надали доказів, які б підтверджували вчинення ними дій, передбачених пунктами 17, 18 цього Положення, які мали передувати зверненню до суду із цим позовом.
Доводить, що звернення позивачів з позовом задля подальшої реалізації права на приватизацію житла не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.
Вважає, що право на проживання позивачів у спірній квартирі виникло не із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК України, та не із цивільно-правової угоди, однією з яких є договір оренди (найму) жилого приміщення. Відтак, застосуванню підлягають положення статті 329 ЦК України, 
а не застарілий ЖК України, за якої позов про усунення порушень права підлягає задоволенню виключно у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Більш того, позивачі свідомо ухиляються від укладення договору найму житла, що підтверджується листом ДК ЖЕП «Будівельник» від 22 серпня 2024 року.
Вважає, що у справі відсутній предмет спору, оскільки між сторонами відсутні неврегульовані питання, а тому на підставі пункту 2 частини першої статті 255, 
статті 256 ЦПК України суд повинен був закрити провадження у справі.
Наголошує, що факт реєстрації особи не дає їй жодних прав щодо володіння і розпорядження нерухомим майном, де така особа зареєстрована, а лише підтверджує місцезнаходження особи. При цьому ДК ЖЕП «Будівельник» не володіє інформацією про підстави проведення державної реєстрації місця проживання позивачів у спірній квартирі.
Вважає, що ордер на вселення повинен був зберігатися у позивачів і ДК ЖЕП «Будівельник» не може нести відповідальність за відсутність у неї такого ордеру. При цьому, звертає увагу на відсутність у матеріалах справи відомостей ні про дату, ні про номер та місце видачі ордера, строк, на який їх поселено, установу, що його видала. Позивачі могли вселитися у спірну квартиру на підставі договору найму чи рішення про заселення, але матеріали справи не містять підтвердження підстав вселення.
Звертає увагу, що позивачі ввели суд в оману, вказавши, що рішення про заселення не зберіглося в архіві виконавчого комітету Полтавської міської ради, хоча зі змісту листа від 10 липня 2024 року № Ф04.1.1-11/9941-1049 убачається, що така інформація в архіві відсутня. Наведене, свідчить про те, що рішення про заселення позивачів у квартиру взагалі не приймалося.
Також посилається на відповідну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, яка судами попередніх інстанцій врахована не була. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційнускаргу 
До Верховного Суду у грудні 2025 року надійшов відзив від Управління майном комунальної власності міста Полтави Полтавської міської ради на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги в частині скасування рішення районного суду є помилковими, оскільки вважає рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до управління, законним, ухваленим з урахуванням фактичних обставин справи та дотриманням норм 
матеріального йпроцесуального права. При цьому, зазначає, що гуртожиток 
по АДРЕСА_2 рішенням дев'ятнадцятої сесії Полтавської міської ради п'ятого скликання надано згоду ДК ЖЕП «Будівельник» на прийняття вказаного гуртожитку до комунальної власності. Проте санатором ДК ЖЕП «Будівельник» зазначений будинок досі не переданий до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради відповідно до вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» і Положення, а отже, у комунальній власності не перебуває, тому вказане управління не є належним відповідачем у справі, так як жодні дії щодо цього гуртожитку та його мешканців вчиняти не може. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, викладеними у довідці 388588240 від 27 липня 2024 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано (а. с. 8, т. 1).
10 липня 2024 року виконавчий комітет Полтавської міської ради листом 
№ Ф04.1.1-11/9941-1049 повідомив ОСОБА_1 , що в рішеннях виконавчого комітету Полтавсьткої міської ради народних депутатів за 1988 рік інформація про заселення у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 відсутня 
(а. с. 9, т. 1).
31 липня 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулися із заявою до ліквідатора ДК ЖЕП «Будівельник» Пічугіна І. В., в якій просили з метою реалізації права на приватизацію житла вжити заходи, надавши до Полтавської міської ради всі документи та передати в порядку, визначеному законодавством України, до комунальної власності міста Полтави неприватизовані та невикуплені квартири у будинку АДРЕСА_2 (а. с. 4-5, т. 1).
22 серпня 2024 року ДК ЖЕП «Будівельник» надав позивачам відповідь, де, серед іншого, повідомив, що згідно з обліковими даними ДК ЖЕП «Будівельник» ордер або рішення про заселення ОСОБА_5 та членів його сім`ї у квартиру 
АДРЕСА_1 не видавались, а тому надати їх копії є неможливим. При цьому реєстрація місця проживання ОСОБА_5 та членів його родини є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження осіб і ніяким чином не може вплинути на володіння та розпорядження нерухомістю, господарське відання на яку належить ДК ЖЕП «Будівельник». 
Також зазначено, що з часу вселення у квартиру 
АДРЕСА_1 договорів між ДК ЖЕП «Будівельник» та ОСОБА_5 і повнолітніми членами його родини не укладалися, відповідно спірні правовідносини виникли не з договору найму (оренди) житлового приміщення.
У цьому контексті існує необхідність щомісячної сплати орендної плати, яка є складовою користування житловим приміщенням. Для обчислення розміру збережених ОСОБА_5 та повнолітніми членами його родини коштів 
від безпідставно набутого майна в період із 01 серпня 2021 року по 31 липня 
2024 року, який підлягає відшкодуванню з боку заявників, використано статистичні дані щодо середнього розміру орендної плати в Полтавській області. Запропоновано: укласти з ДК ЖЕП «Будівельник» строковий договір найму (оренди) квартири; відшкодувати ДК ЖЕП «Будівельник» збережені кошти від безпідставно набутого майна (а. с. 6-7, т. 1).
Згідно із довідкою № 1560, виданою КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» 28 черсня 2024 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21 червня 1988 року - квартиронаймач; дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 
з 21 червня 1988 року; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 04 серпня 2003 року; дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25 жовтня 2004 року; онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 11 квітня 
2017 року (а. с. 11, т. 1).
Позивачі постійно проживають та зареєстровані в квартирі 
АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортами громадян на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , з відмітками про їх зареєстроване місце проживання (а. с. 16-24, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 
3) суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ДК ЖЕП «Будівельник»задоволенню не підлягає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і 
так далі). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див.: постанова Верховного Суду від 19 лютого 2024 року 
у справі № 567/3/22).
У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Ґіллоу проти Сполученого Королівства» (Gillow v. the U. K.) від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18 лютого 1999 року).
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, 
а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, №15729/07, §37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Наведені норми кореспондуються із положеннями статті 47 Конституції України, згідно з якою кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Предметом і підставою позову є вимога позивачів визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 , зазначаючи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 отримали квартиру за місцем роботи основного квартиронаймача, проживають і зареєстровані в ній з 21 червня 1988 року, пізніше народилися діти, які теж проживають і зареєстровані у квартирі. Оскільки ордера на поселення у квартиру у них немає, а в органах влади (архіві) та у роботодавця ордер також не зберігся, через це вони не можуть вирішити питання приватизації житла, а ліквідатор ДК ЖЕП «Будівельник» відповідно до ухвали Господарського суду Полтавської області 
від 19 липня 2012 року у справі № 8/471-23/1 та рішень Полтавської міської ради не передає будинок до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради відповідно до вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» і Положення. 
При цьому відповідачі не визнають за ними право користування квартирою на законних підставах. 
Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ураховуючи наведені норми матеріального права, фактичні обставини справи та надані сторонами докази, які судом оцінені відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, Верховний Суд погоджується з висновком судів про часткове задоволення позову. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачами належним чином підтверджено, зокрема, відомостями про прописку (реєстрацію), правомірність їх вселення у спірну квартиру. При цьому, питання належного зберігання первинних документів на вселення, у тому числі ордера, покладається на адміністрацію. На порядок зберігання таких документів мешканці квартир ніяким чином впливати не можуть і від них не залежить добросовісність виконання власником (розпорядником) майна обов`язку по їх належному обліку та зберіганню. Крім того, відповідач не спростував право позивачів на користування спірною квартирою, яка влітку 1988 року була виділена на склад сім?ї з трьох осіб по місцю роботи голови родини -  ОСОБА_5 . Жодних претензій та вимог стосовно виселення позивачів та звільнення площі, 
ДК ЖЕП «Будівельник» не пред`являло, тоді як позивачі мають достатній та тривалий зв`язок з певним місцем, тобто понад30 років до моменту звернення з позовом до суду.
До подібних висновків, з урахуванням mutatis mutandis, а тому є застосовними, дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 953/3382/23, провадження № 61-1044св24.
Доводи касаційної скарги ДК ЖЕП «Будівельник» по суті зводяться до того, що вони не порушували права позивачів, які не зверталися до них із питанням приватизації житла, яке і є метою позову, а отже, їх вимога не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. 
З урахуваням наведеного відповідач уважає, що у справі відсутній предмет спору, оскільки між сторонами відсутні неврегульовані питання, а тому на підставі 
пункту 2 частини першої статті 255, статті 256 ЦПК України суд повинен був закрити провадження у справі.
Верховний Суд не погоджується з такими доводами ДК ЖЕП «Будівельник»,суди попередніх інстанцій надали таким доводам належну правову оцінку, аргументувавши свої висновки. 
При цьому Верховний Суд зазначає таке. Стверджуючи, що ДК ЖЕП «Будівельник» не порушувало прав позивачів, а тому відсутній предмет спору, заявник не звертає увагу на положення частини першої статті 2 ЦПК України про те, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто метою цивільного судочинства є не лише захист порушених прав, а й захист невизнаних або оспорюваних прав. 
Відповідно до статті55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного, невизнаногно або оспорюваногоправа, бути адекватним наявним обставинам.
Зміст відзиву на позов, апеляційної та касаційної скарг ДК ЖЕП «Будівельник» свідчить про те, що відповідач не визнає, що позивачі ще у 1988 році законно вселелися у спірну квартиру й проживають у ній на законних підставах, стверджуючи, що можливо вони вселелися у квартиру на підставі якоїсь цивільно-правової угоди, вимагаючи від позивачів укласти з ними цивільно-правовий договір оренди житлового приміщення. 
Зазначене і свідчить про те, що відповідач не визнає і оспорює право позивачів на законне користування спірною квартирою, що є достатнім для позивачів для судового захисту з метою у подальшому вирішувати у законному порядку питання приватизації житла. Зазначення мети позову не свідчить про те, що предметом позову, який судами вирішувався, є по суті інші вимоги, як про це стверджує автор касаційної скарги. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач і повинен зазначити мету позову.
Як уже зазначалося, за змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу. 
Посилання касаційної скарги на те, що суд повинен був застосовувати до вимог позивачів положення нового кодифікованого ЦК України, а не застарілий до сучасних реалій ЖК України, прийнятий ще у 1983 році, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 642/4116/19, є помилковими. Як у цій справі, так і у справі № 447/455/17, яка була розглянута Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року, на яку міститься посилання, вирішувалися спори щодо правовідносин, які виникли після 2007 та 2017 року,тобто коли набрав чинності новий ЦК України. Натомість, у справі, яка Верховним Судом переглядається, спірні правовідносини виникли у далекому 1988 році, тому суди вірно застосували ЖК України. Суди застосовують те матеріальне законодавство, яке було чинним на момент спірних правовідносин, 
а не на момент розгляду справи. 
Доводи касаційної скарги про те, що позов не підлягає задоволенню, так як у позивачів відсутній ордер на вселення до квартири, не є підставою для скасування судових рішень і відмови у позові. Суди вірно зазначили, що відповідачі не спростували право позивачів на користування спірною квартирою, яка ще влітку 1988 року була виділена на склад сім?ї з трьох осіб по місцю роботи голови родини - ОСОБА_5 . Жодних претензій та вимог стосовно виселення позивачів та звільнення житлової площі, ДК ЖЕП «Будівельник» не пред`являло, тоді як позивачі мають достатній та тривалий зв`язок з певним місцем, тобто понад 30 років до моменту звернення з позовом до суду, користуються квартирою у гуртожитку, яка є їх «житлом» у розумінні положень статті 8 Конвенції. Позивачі зареєстровані у квартирі, сплачують комунальні послуги, на голову родини відкрито особовий рахунок. 
При цьому Верховний Суд зазначає, що ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення. Тобто ордер не міг зберігатися у позивачів, як зазначає автор касаційної скарги. 
Ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. Через видачу ордера у заінтересованої особи за своєю правовою природою виникають публічно-правові відносини з органом, що видав такий ордер, без надання права вимоги до третіх осіб.
Ордер на вселення у жиле приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
З урахуванням наведених вище норм національного та міжнародного права, практики Верховного Суду та прецедентної практики ЄСПЛ, фактичних обставин конкретної справи Верховний Суд не вбачає правових підстав для скасування законних і обгрунтованих судових рішень. 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу 
без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» залишити без задоволення. 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк