ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" грудня 2025 р.                         Справа№ 910/5077/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Євсікова О.О. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта"
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2025, повний текст якого складено 25.09.2025
у справі № 910/5077/25 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно виробниче підприємство "Максус"
про стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

23.04.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно виробниче підприємство "Максус" про стягнення 46 041,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 107191 від 21.03.2016 про надання послуг з організації перевезення відправлень шляхом підписання заяви про приєднання.
Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми статей 19, 509, 526, 626 ЦК України.

Короткий зміст заперечень відповідача

Відповідач у своєму відзиві від 14.05.2025 з позовом він не погодився, заперечив надання послуг, про які позивач зазначає у своєму позові. Одночасно    відповідач просив застосувати строк позовної давності.

Короткий зміст судового рішення що оскаржується      

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно виробниче підприємство "Максус" про стягнення заборгованості у розмірі 46 041,40 грн - відмовлено повністю.
Рішення, мотивовано тим, що позивач не підтвердив обґрунтованість свого позову.    Наданий позивачем на підтвердження виконання послуг акт приймання-передачі послуг не є належним доказом підтвердження надання послуг, адже не містять відомостей, визначених у договорі щодо ідентифікації відправлень, та не містить підпису замовника, який замовляв послугу, а також складений позивачем в односторонньому порядку. Так само специфікація до акту № НП/2-0223099 від 20.06.2018, яка містить перелік експрес-накладних до означеного акту не містить даних щодо платника послуг, а отже, стверджувати що саме відповідач є платником послуг, а не отримувачем, не вбачається за можливе. Суд виснував, що подана позивачем специфікація не є первинним документом чи специфікацією як такою, а фактично відображає внутрішній (бухгалтерський) облік позивача, не містить підпису контрагентів. Акти звірки взаєморозрахунків також не підписані відповідачем.
Рішення про відмову у позові суд першої інстанції обґрунтував положеннями ст.ст. 11, 525, 526, 530, 909, 916, 929, 931 ЦК України, ст.ст. 1, 9, 10, 13 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", ст.ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги позивача та узагальнення її доводів   

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ТОВ «Нова пошта» до ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «МАКСУС» про стягнення заборгованості.
Апеляційна скарга, з посиланням на ст.ст. 509, 526, 929 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" обґрунтована тим, що судове прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права.
А саме апелянт посилається на те, що:
- суд першої інстанції неправильно оцінив докази, а саме договір про надання послуг з організації перевезення відправлень № 107191 від 21.03.2016, що надав позивач, зокрема, пункт 5.4 в якому зазначено, що замовник упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання наданих послуг від експедитора підписує надані експедитором 2 (два) примірники актів наданих послуг та повертає експедитору 1 (один) примірник підписаного акту або в той самий строк надає експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання замовником актів упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов`язань за договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманими документами для оплати наданих послуг.»;
- відповідач отримав акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) та рахунок-фактуру № НП/2-0223099 від 20.06.2018 на суму 46 278,90 грн, 17.04.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення у цінний лист;
- відповідач не надав жодних зауважень до обсягу чи якості наданих послуг, водночас п. 5.3 Договору передбачено, що замовник упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів наданих послуг від експедитора підписує надані експедитором 2 (два) примірники актів наданих послуг (далі за текстом - акт) та повертає експедитору 1 (один) примірник підписаного акту або в той самий строк надає експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання замовником актів упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов`язань за договором. У такому разі вважається, що акти    погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманими документами для оплати наданих послуг.

Правова позиція щодо апеляційної скарги відповідача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач з нею не погодився посилаючись на те, що:
- перше, щодо неналежного доказу підтвердження наданих послуг: Згідно п. 2.5 Договору № 107191 від про надання послуг з організації перевезення відправлень від 21.03.2016 «прийняття Експедитором відправлення для надання послуг, визначених Договором, оформлюється експрес-накладною, яка позивачем до матеріалів справи не надана;
- друге, щодо наявності заперечень щодо обсягу та вартості наданих послуг: З електронного листування з менеджером ТОВ «Нова Пошта» через електронну пошту, які Відповідач долучив до справи, вбачається непогодження Відповідача з розрахунком вартості за деякі надані послуги. Скарга Відповідача полягала в тому, що при прийняті товару працівниками ТОВ «Нова Пошта» була розрахована одна вартість послуги перевезення, однак після прибуття товару в пункт призначення, вага загадковим чином збільшувалася в два або три рази, у зв`язку з чим вартість наданої послуги в односторонньому порядку збільшувалася;
- третє, щодо нібито доказів про часткову оплату заборгованості відповідач наголошує, що послуги на суму 46041,40 гривень не були замовлені, а отже не могли бути виконані Апелянтом. Відповідач не сплачував частково за неотримані послуги. Платіжні інструкції датовані серпнем місяцем та жовтнем місяцем 2018 року на які посилається апелянт в апеляційній скарзі в 2018 році не могли існувати як "платіжні інструкції", адже таке поняття введено в нормативні акти в 2022 році Законом України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021   № 1591    та Постановою    НБУ     від 29.07.2022   № 163 якою затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, яка визначає, зокрема, обов`язкові реквізити платіжної інструкції, вимоги щодо їх заповнення. У свою чергу, Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою НБУ від 21.01.2004   № 22, втратила чинність 01.08.2022.      

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної    скарги   по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.
14.10.2025 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких просить прийняти їх до розгляду та приєднати до матеріалів справи копію квитанції про сплату судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5077/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.
27.10.2025 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.   
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 у справі №910/5077/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 13.11.2025 (включно).   Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 13.11.2025 (включно).       

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

В апеляційній скарзі апелянт вважає за необхідне надати суду апеляційної інстанції докази того, що відповідачу ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «МАКСУС» було вручено акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) та рахунок-фактуру №НП/2-0223099 від 20.06.2018 на суму 46 278,90 грн, 17.04.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення у цінний лист.   
У зв`язку з цим, апелянт просить поновити строк на подання додаткових доказів та приєднати до матеріалів справи наступні докази:
- копію рекомендованого повідомлення від 12.04.2019 № 3600005446838;
- копію опису вкладення у цінний лист від 12.04.2019.   
В обґрунтування неподання доказів до суду першої інстанції, апелянт зазначив, що вони не були подані до суду першої інстанції з об`єктивних причин, оскільки на момент розгляду справи робота канцелярії ТОВ «Нова пошта» була ускладненою у зв`язку з мобілізацією значної кількості працівників, що, у свою чергу, призвело до затримки в обробці та передачі документів. Унаслідок цього апелянт не мав можливості своєчасно надати зазначені докази суду першої інстанції, однак вважає за необхідне подати їх у межах апеляційного провадження для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.   
Розглянувши зазначене клопотання апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Колегія суддів вважає, що наведені скаржником причини неподання доказів до суду першої інстанції у зв`язку з мобілізацією значної кількості працівників, що, у свою чергу, призвело до затримки в обробці та передачі документів пов`язані з суб`єктивним ставленням скаржника до подання відповідних доказів. Процесуальний закон встановлює чіткі наслідки неможливості подання доказів до суду першої інстанції.   
Отже, керуючись ч. 3 ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у долученні зазначених вище доказів, оскільки скаржником не наведено поважних причин та  виняткових випадків, неможливості подання доказів до суду першої інстанції у строк, визначений процесуальним Законом.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України    та ч. 1    ст. 74 ГПК України       визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції,    обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції         

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів визнав встановленими такі обставини.
Судом встановлено, що 21.03.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно виробниче підприємство "Максус" (замовник) укладений договір про надання послуг з організації перевезення відправлень № 107191, відповідно до п. 2.1 якого експедитор зобов`язується за плату та за рахунок замовника організувати перевезення та надання комплексу інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення відправлення, а замовник зобов`язується їх прийняти і оплатити на умовах, визначених договором.
Відповідно до п. 2.2, 2.3 договору експедитор надає замовнику послуги на умовах цього договору та згідно з умовами, затвердженими експедитором. За надані експедитором послуги замовник сплачує експедитору винагороду згідно з чинним тарифами експедитора, розміщеними на офіційному сайті експедитора novaposhta.ua.
Пунктом 2.5 договору встановлено, що прийняття експедитором відправлення для надання послуг, визначених цим договором, оформляється експрес-накладною, у якій визначаються такі відомості: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про даткові послуги/сервіси. Вартість послуг експедитора.
Пунктом 3.1.3 договору експедитор зобов`язується надати замовнику документи для оплати послуг: рахунок-фактуру, акти наданих послуг. Податкова накладна надається експедитором замовнику в порядку та в строки, передбачені чинним законодавством України.
В свою чергу замовник п. 3.3.7, 3.3.8 договору зобов`язується своєчасно підписати надані експедитором акти наданих послуг для засвідчення факту належного надання послуг експедитором за договором; здійснювати оплату послуг експедитора за надані послуги згідно з чинним тарифами експедитора своєчасно та в повному обсязі.    
Загальна ціна договору складається із вартості послуг, наданих експедитором протягом строку дії договору. Оплата вартості наданих експедитором послуг відбувається за чинним тарифами експедитора шляхом перерахування замовником на поточний рахунок експедитора коштів у розмірі 100% вартості наданих послуг упродовж 2 банківських днів після виконання замовлення на підставі актів наданих послуг експедитором та рахунку-фактури. Експедитор складає акти наданих послуг на підставі фактично наданих послуг і надсилає замовнику підписані та скріплені печаткою акти наданих послуг у двох примірниках для підписання замовником. Замовник упродовж 2 робочих днів з дати отримання актів наданих послуг від експедитора підписує надані експедитором 2 примірники актів наданих послуг та повертає експедитору 1 примірник підписаного акту або в той самий строк надає експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання замовником актів упродовж 2 робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фатом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов`язань за договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманим рахунком та актами наданих послуг (п. 5.1- 5.3 договору).
Згідно п. 8.1, 8.2 договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє протягом 1 року з дати підписання, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань згідно з цим договором. У разі, якщо ні одна зі сторін договору письмово за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону про припинення дії договору, строк дії договору пролонгується на 1 рік на тих же самих умовах. Після закінчення строку дії договору його умови залишаються дійсними щодо всіх відправлень, прийнятих експедитором для організації їх транспортування та остаточного розрахунку між сторонами згідно з цим договором.
В підтвердження обставин надання послуг за договором, позивач надав акт №НП/2-0223099 від 20.06.2018 за організацію перевезення відправлень на загальну суму 46278,90 грн. Акт підписаний та скріплений печаткою позивача, з боку відповідача підпис відсутній.
На оплату наданих послуг позивач виставив рахунок-фактуру № НП/2-0223099 від 20.06.2018 на суму 46278,90 грн.
14.05.2021 позивач направив означені документи відповідачу, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 14.05.2021. Отже цей акт та рахунок були направлені відповідачу майже через 3 роки, після нібито наданих послуг.
Суд першої інстанції також встановив, що подана до матеріалів справи специфікація не є первинним документом чи специфікацією як такою, а фактично відображає внутрішній (бухгалтерський) облік позивача, не містить підпису контрагентів та містить застереження "від виконавеця бухгалтер".
Позивач також долучив до матеріалів справи платіжні інструкції, в підтвердження здійснення оплати послуг за договором у сумі 1 2081,55 грн.
В розрахунку основного боргу за договором № 107191 від 21.03.2016 позивач зазначає, що загалом було надано послуг на суму 58 122,95 грн, з яких відповідач оплатив 12 081,55 грн, в зв`язку з чим сума заборгованості становить 46 041,40 грн.
Отже, за твердженням позивача, в зв`язку з частковою оплатою вартості послуг наданих згідно акту № НП/2-0223099 від 20.06.2018 сума заборгованості складає 46041,40 грн, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правові відносини, що виникли між сторонами регулюються такими нормами матеріального права.
Частиною 1 ст. 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Відповідно до статті ч. 1 ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Частиною 1 статті 929 ЦК України встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.
Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.
Статтею 12 наведеного закону визначено обов`язок сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Щодо доводів апелянта про правові наслідки непідписання відповідачем акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг)      

В цій частині апелянт обґрунтовує свою незгоду з ухваленим рішення тим, що відповідач, отримавши акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) та рахунок-фактуру № НП/2-0223099 від 20.06.2018 на суму 46 278,90 грн, 17.04.2019 у передбачений договором строк не надав жодних зауважень до обсягу чи якості наданих послуг, не надав експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів, що відповідно до положень пунктів 5.3 та 5.4 вважається погодженням цих актів. У такому випадку послуги експедитора вважаються наданими в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманими документами для оплати наданих послуг.
Надаючи правову оцінку цим доводам суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Пункти 5.2. та 5.3. укладеного між сторонами договору передбачають складання Експедитором, підписання та надання Замовнику на підписання актів наданих послуг. Визначено також правові наслідки цієї процедури. Так, не підписання Замовником актів упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов`язань за договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманими документами для оплати наданих послуг (п. 5.3. договору).
Надаючи правову оцінку факту непідписання відповідачем актів   наданих послуг, колегія звертає увагу на їх неповноту. Пункт 5.3 договору дійсно передбачає автоматичне визнання послуг наданими у разі ненадання мотивованої відмови, водночас це положення не звільняє експедитора від процесуального обов`язку довести факт надання послуг, зокрема, іншими належними доказами у випадку звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором.
Наданий позивачем акт не є належним доказом підтвердження надання послуг, адже не містять відомостей, визначених у договорі щодо ідентифікації відправлень, та не містить підпису замовника, який замовляв послугу.
В цьому контексті, щодо необхідності надання повної сукупності доказів для підтвердження  змісту господарської операції колегія зазначає, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Така  позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.
Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Водночас характер та специфіка правовідносин, що виникли між сторонами, свідчать про те, що фіксація змісту господарської операції у цьому випадку фіксується не тільки актом надання послуг, який має дефект неповноти.
У розумінні положень статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" внутрішнє перевезення вантажів має бути документально оформлене товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж.
Основні умови здійснення транспортно-експедиційного обслуговування зовнішньоторговельних і транзитних вантажів визначено у Законі України «Про транспортно-експедиторську діяльність».
Крім того, згідно ч. 3 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" істотними умовами договору транспортного експедирування є, зокрема, вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; розмір плати експедитору; пункти відправлення та призначення вантажу.
Частинами 10, 13 наведеної статті закону передбачено, що підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Разом із цим, вказана інформація не зазначена у наданому позивачем до справи односторонньо складеному акті, а матеріали справи не містять відповідних експрес-накладних, складених в підтвердження фактичного надання послуг відповідачу у спірний період.
Пунктом 2.5 договору встановлено, що прийняття експедитором відправлення для надання послуг, визначених цим договором, оформляється експрес-накладною, у якій визначаються такі відомості: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про даткові послуги/сервіси. Вартість послуг експедитора.
Отже, саме оформленою експрес-накладною сторони передбачили підтвердження факту надання експедиторських послуг.
Однак, позивачем експрес-накладні про прийняття позивачем спірних відправлень до матеріалів справи не надані.
Враховуючи це, суд першої інстанції правильно виснував, що відсутність експрес-накладних, за умови не підписання обома сторонами актів приймання-передачі, ставить під сумнів надання послуг.
Надаючи правову оцінку акту наданих послуг, який направлявся позивачем відповідачу. колегія враховує наступне.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».   
Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.   
В актах виконаних робіт мають бути конкретний перелік наданих послуг, місце і дата їх надання, а також зазначено, в чому виражено їх результат. (Постанова Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі 813/2781/17)   
Наданий позивачем акт наданих послуг зазначеним вимогам не відповідає, тому не визнається належним доказом підтвердження надання послуг, адже не містять відомостей, визначених у договорі щодо ідентифікації відправлень.   
В цьому аспекті колегія констатує, що цей акт складено з порушенням вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» якою, серед іншого, передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити як «зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції».
Щодо наданої позивачем специфікації суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що вона не містять даних щодо платника послуг, а отже, стверджувати що саме відповідач є платником послуг, а не отримувач, не вбачається за можливе. І як уже було зазначено судом, вище подана до матеріалів справи специфікація не є первинним документом чи специфікацією як такою, а фактично відображає внутрішній (бухгалтерський) облік позивача, не містить підпису контрагентів.
В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що послуги на суму 46 041,40 гривень не були замовлені, а отже не могли бути виконані апелянтом. Відповідач не сплачував частково за неотримані послуги.
Ці доводи апелянтом не спростовані. Долучені ним до позову платіжні інструкції не містять посилання на договір, в межах якого вони здійснені, водночас в графі «Призначення платежу» міститься посилання на рахунки-фактури, які не надані позивачем до матеріалів справи. Отже позивачем не доведено, що ці платежі здійснені в межах та на виконання укладеного між сторонами договору № 107191 від 21.03.2016. (а.с. 12 (на звороті) - 14 (на звороті)).
Акти звірки взаєморозрахунків, відповідачем не підписані. (а.с.7 (на звороті) та 8).
Верховний Суд зазначає, що за змістом частини 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, що виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 86 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених   статтею 86 Господарського процесуального кодексу України   щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1- 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У постанові Верховного Суду від 16.12.2020 № 908/1908/19 викладено правову позицію, відповідно до якої: "така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15."
На підставі викладеного колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів факту порушення його прав, що є підставою для відмови у позові.
Оцінка доказів здійснена судом першої інстанції з урахуванням такого стандарту доказування як "вірогідність доказів", з урахуванням усієї сукупності доказів та аналізу поведінки сторін у спірній правові ситуації.
Оскільки, позов не підлягає задоволенню, суд першої інстанції правильно зазначив, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги   

Згідно до   статті 236 ГПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Нормою    ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.
   
Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.      
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.                     
Рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2025    у справі № 910/5077/25 залишити без змін.
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                О.О. Євсіков