Номер провадження: 22-ц/813/3010/25 
Справа № 521/3062/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М. 
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Мурзенко М.В. 02 жовтня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2024 року до суду першої інстанції звернувся представник ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за борговими розписками від 15.11.2021 року, 25.11.2021 року, 30.12.2021 року у загальному розмірі 450 000,00 доларів США, а також судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 15.11.2021 року надав у позику громадянину України ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200000,00 доларів США. Задля підтвердження факту передання грошових коштів, ОСОБА_1 склав власноруч написану розписку від 15.11.2021 року, в якій підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 200000,00 доларів США для передачі їх ОСОБА_3 , також у вказаній розписці ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти за першою вимогою. Надалі, ОСОБА_2 25.11.2021 року надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100000,00 доларів США. Задля підтвердження факту передання грошових коштів ОСОБА_1 склав власноруч написану розписку від 25.11.2021 року, в якій підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 100000,00 доларів США для передачі їх ОСОБА_3 , також у вказаній розписці відповідач зобов`язався повернути кошти за першою вимогою. 30.12.2021 року позивач знов надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150000,00 доларів США, задля підтвердження факту передання яких ОСОБА_1 склав власноруч написану розписку від 30.12.2021 року, в якій підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 150000,00 доларів США для передачі їх ОСОБА_3 , та взяв на себе зобов`язання повернути кошти за першою вимогою. Отже, загалом у період з 15.11.2021 року по 30.12.2021 року ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у загальній сумі 450000,00 доларів США. У грудні 2023 року, зв`язку із виниклою необхідністю, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням повернути надані у позику грошові кошти, проте таке звернення відповідачем було проігноровано. У зв`язку з вказаними обставинами, ОСОБА_2 змушений був звернутися до ОСОБА_1 з письмовими заявами (вимогами), в яких заявив вимогу про повернення грошових коштів. Однак, поштові конверти були повернуті АТ «Укрпошта» за закінчення терміну зберігання. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 450000 доларів США.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірні грошові кошти були взяті ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_4 , свої зобов`язання щодо передачі коштів апелянт виконав, у зв`язку із чим у суду були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача.
Сторони про розгляд справи на 09.12.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 
09.12.2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200000,00 доларів США для передачі ОСОБА_3 , та зобов`язався повернути їх за першою вимогою (оригінал розписки був оглянутий судом першої інстанції, копія міститься в матеріалах електронної справи).
25.11.2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 100000,00 доларів США для передачі ОСОБА_3 , які зобов`язався повернути за першою вимогою (оригінал розписки був оглянутий у судовому засіданні судом першої інстанції, копія міститься в матеріалах електронної справи)
У наступному, 30.12.2021 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 150000,00 доларів США для передачі ОСОБА_3 , та взяв на себе зобов`язання повернути їх за першою вимогою (оригінал розписки був оглянутий у судовому засіданні судом першої інстанції, копія міститься в матеріалах електронної справи).
07.12.2023 року, 12.12.2023 року, 22.12.2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся з заявами до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів у розмірі 200000,00 доларів США відповідно до розписки від 15.11.2021 року у термін до 01.03.2024 року. 
07.12.2023 року, 12.12.2023 року, 22.12.2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся з заявами до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів у розмірі 100000,00 доларів США відповідно до розписки від 25.11.2021 року у термін до 01.03.2024 року.
Крім того, 07.12.2023 року, 12.12.2023 року, 22.12.2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся з заявами до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів у розмірі 150000,00 доларів США відповідно до розписки від 30.12.2021 року у термін до 01.03.2024 року. 
Однак, грошові кошти, що є предметом спору, не були повернуті позивачу.
В суді першої інстанції ОСОБА_1 надав особисті пояснення в яких підтвердив отримання грошових коштів від ОСОБА_2 , пояснюючи це наявністю у нього боргу перед ОСОБА_3 . 
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20-ц.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Відповідний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі № 500/1755/17.
У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 201/11388/17 зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16, від 23.04.2020 року у справі № 501/1773/16-ц та інших.
Згідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Аналізуючи наявні у матеріалах справи розписки, судом апеляційної інстанції встановлено, що розписки написані власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.
Сторони дотримались письмової форми договору.
Таким чином, позивач довів факт укладення договорів і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписках умовах, тобто виконання ним умов договору.
Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зі змісту розписок вбачається, що між сторонами виникли саме правовідносини позики, на що вказує зазначення в розписках позивачем про зобов`язання повернути кошти за першою вимогою.
Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що спірні грошові кошти отримувались апелянтом від позивача виключно з метою передачі їх іншій особі - ОСОБА_5 , і вказівка у розписці про необхідність їх повернення відноситься саме до ОСОБА_4 , оскільки зі змісту розписок вбачається наявність наміру відповідача передати позичені кошти ОСОБА_5 , лексичним значенням слова «повернути» в контексті наданих суду розписок є «віддати назад узяте», що може відноситись тільки до особи, яка передала кошти відповідачу, тобто до позивача.
Крім того, цільове призначення грошових коштів, зазначене в розписках, не має значення для вирішення даного спору, оскільки зобов`язання щодо їх повернення взяв на себе саме ОСОБА_1 .
Аналогічно необгрунтованими є доводи представника відповідача про корпоративний характер спору з посиланням на документ, підписаний позивачем, відповідачем та іншими особами щодо структури угоди, предметом якої є спільна експлуатація гранітного кар`єру (а.с. 67), оскільки із зазначеного документу не вбачається, що відносини позики між сторонами виникли при здійсненні ними корпоративних прав, зокрема щодо відчуження ОСОБА_4 на користь позивача частки у статутному капіталі ПП «Тіка-Ф».
Доводи апеляційної скарги про те, що розписки від 15.11.2021 року, 25.11.2021 року, 30.12.2021 року укладалися в рамках перерозподілу учасниками підприємства часток статутного капіталу ПП «Тіка-Ф», є безпідставними, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачена можливість проведення процедури перерозподілу часток статутного капіталу ПП на підставі складання боргових розписок. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність перекладу розписок державною мовою, як підставу неналежності наданих стороною позивача доказів, не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки наявні у матеріалах справи копії розписок відповідають положенням до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, оригінали розписок були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні, а текст розписок викладений мовою, зрозумілою сторонам та суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заявлених позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе