УХВАЛА 
23 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 759/1386/19
провадження № 61-15455ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову заступника начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського Бориса Вікторовича щодо передачі виконавчого провадження до іншого виконавчого органу, стягувач - ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ: 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського Б. В. (далі - Святошинський ВДВС) від 09 грудня 2024 року про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 15 березня 2023 року до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Солом`янський ВДВС).
Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 у вказаному виконавчому провадженні має статус боржника, зареєстроване місце проживання якої за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально знаходиться у Святошинському районі міста Києва. У свою чергу за адресою: АДРЕСА_2 , яку стягувач вказала у заяві про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 не проживає. У зв`язку із чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Одночасно, скаржниця просила поновити пропущений строк на звернення до суду із скаргою, оскільки дізналась про наявність оскаржуваної постанови 20 січня 2025 року після відновлення роботи державних реєстрів.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Постанову заступника начальника Святошинського ВДВС від 09 грудня 2024 року про передачу виконавчого провадження НОМЕР_2 від 15 березня 2023 року до Солом`янського ВДВС визнано неправомірною та зобов`язано державного виконавця усунути порушення.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року апеляційну скаргу Святошинського ВДВС задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове суде рішення, яким відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення Святошинського ВДВС.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки, встановивши відсутність боржника за місцем її реєстрації проживання в Святошинському районі та встановлення обставин проживання боржника в Солом`янському районі, Святошинський ВДВС підставно виніс постанову про передачу виконавчого провадження до Солом`янського ВДВС.
У грудні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішенняапеляційного суду.
Касаційна скарга мотивована тим, що вказане виконавче провадження стосується інтересів дитини, а саме визначення графіку побачень бабусі з онуком, а отже примусове виконання виконавчого документа має здійснюватися за місцем проживання дитини, таким є зареєстроване місце проживання заявниці: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Святошинського ВДВС, тому апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про правомірність передачі виконавчого провадження до Солом`янського ВДВС без перевірки фактичного місця проживання боржника.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року у справі № 759/1386/19 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні з онуком та визначення способу участі у вихованні. Визначено участь ОСОБА_2 у вихованні онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб побачень кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11:00 годин суботи до 19:30 год. неділі, за місцем проживання матері дитини. 
Постановою Солом`янського ВДВС від 15 березня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
На підтвердження проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 додано до заяви копію акта обстеження умов проживання від 23 лютого 2023 року, відповідно до якого головним спеціалістом відділу з питань захисту прав дітей служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що ОСОБА_1 мешкає за вказаною адресою на підставі договору оренди від 01 липня 2022 року.
02 жовтня 2024 року на адресу Солом`янського ВДВС надійшло клопотання боржника ОСОБА_1 про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 до Святошинського ВДВС за її зареєстрованим місцем проживання, у зв`язку з закінченням строку оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . До клопотання додано копію договору оренди житлового приміщення, копію витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, згідно з якого ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
02 жовтня 2024 року державним виконавцем відділу скеровано до Святошинського районного суду міста Києва запит щодо повернення виконавчого листа № 759/1386/19.
22 жовтня 2024 року на адресу відділу надійшов лист зі Святошинського районного суду міста Києва, відповідно до якого судом повертається оригінал виконавчого листа № 759/1386/19.
24 жовтня 2024 року головним державним виконавцем відділу Цапенко С. М. винесено постанову про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 до Святошинського ВДВС, у зв`язку з тим, що згідно з виконавчим документом місце проживання боржника зазначено: АДРЕСА_3 , згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання - місце проживання боржника зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Святошинського району міста Києва.
05 листопада 2024 року постановою Святошинського ВДВС виконавче провадження № НОМЕР_1 прийнято до виконання.
05 листопада 2024 року постановою Святошинського ВДВС виконавче провадження № НОМЕР_1 передано до Солом`янського ВДВС, у зв`язку з тим, що згідно з акту про обстеження умов проживання від 12 вересня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , факт проживання боржника не підтверджено.
18 листопада 2024 року постановою Солом`янського ВДВС виконавче провадження № НОМЕР_1 прийнято до виконання.
26 листопада 2024 року Солом`янським ВДВС винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Святошинського ВДВС, у зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_1 не проживає, не перебуває, не має майна та не зареєстрована в Солом`янському районі.
06 грудня 2024 року Святошинським ВДВС винесено постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1.
09 грудня 2024 року заступником начальника Святошинського ВДВС Барановським Б. В. винесено постанову про передачу виконавчого провадження НОМЕР_2 до Солом`янського ВДВС.
В апеляційній скарзі Святошинський ВДВС повідомило, що заступником начальника міжрегіонального управління - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувало М. С., керуючись статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, на підставі постанови про проведення перевірки виконавчого провадження та витребування його матеріалів від 17 січня 2025 року № 3 у період з 20 січня 2025 року по 31 січня 2025 року, проведено перевірку законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, за результатами якої дії державних виконавців Солом`янського ВДВС при здійсненні виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 759/1386/19, виданого 25 жовтня 2021 року Святошинським районним судом міста Києва, про визначення участі ОСОБА_4 у вихованні онука ОСОБА_3 визнано такими, що вчинені з порушенням вимог пункту 12 частини 3 статті 18, статті 24, частини 4 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 11 розділу ІІІ та пункту 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Відповідно до частин першої, другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
За приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Пунктом 3 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
Закон України «Про виконавче провадження» є Законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, Інструкція № 512/5 визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження». 
В пункті 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 вказано, що у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ / копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця. 
Таким чином, лише у разі наявності у стягувача інформації, що адреса проживання чи перебування боржника є відмінною від тієї, що зазначена в виконавчому документі, на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як проживання чи перебування боржника виконавець має дослідити цей критерій на предмет достатності документів на підтвердження того, що адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.
При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України (частина четверта статті 25 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з пунктом 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 в чинній на час постановлення оскаржуваної постанови державного виконавця редакції, виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій було встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1 неодноразово передавалося за підвідомчістю між Солом`янським ВДВС та Святошинським ВДВС.
Як вбачається з встановлених обставин, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 759/1386/19 вперше було відкрито Солом`янським ВДВС. 
При цьому, під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що відповідно до акта обстеження умов проживання від 23 лютого 2023 року підтверджено місце проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з акту про обстеження умов проживання від 12 вересня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , факт проживання боржника не підтверджено.
Інших фактичних обставин щодо місця фактичного проживання боржника ОСОБА_1 судами не встановлено, зокрема: не проживання останньої за адресою АДРЕСА_2 та проживання за адресою: АДРЕСА_1 і таких відомостей з посиланням на відповідні докази, касаційна скарга не містить.
При цьому, довід касаційної скарги, що виконавчі дії мають вчиняти державним виконавцем за місцем реєстрації боржника, є помилковим тлумаченням ОСОБА_1 норм права, а саме, статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем, зокрема проживання боржника.
Київським апеляційним судом не здобуто доказів фактичного місця проживання ОСОБА_1 за адресою її реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , при цьому доводи касаційної скарги не спростовують.
Серед іншого, Верховний Суд враховує, що зазначена заявницею адреса: АДРЕСА_1 є неповними відомостями про місце проживання, адже житловий будинок АДРЕСА_1 є 9-поверховим, тобто багатоквартирним будинком, проте, вказуючи місце проживання в касаційній скарзі, як відомості про заявника, ОСОБА_1 відомостей про квартиру не повідомляє, зміст касаційної скарги також не містить таких відомостей. 
Тому, враховуючи встановлені апеляційним судом обставини щодо відомостей про місце проживання боржника ОСОБА_1 , вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», як норми прямої дії, апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії та рішення Святошинського ВДВС.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду. 
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову заступника начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановського Бориса Вікторовича щодо передачі виконавчого провадження до іншого виконавчого органу, стягувач - ОСОБА_2 .
Копію ухвали направити заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді Н. Ю. Сакара 
О. М. Осіян
О. В. Ступак