ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2026 р. справа № 300/9409/25
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кафарського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Вакун В. В.,
представника позивача – Мовчана С.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом Військової частини НОМЕР_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 (далі – позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач), в якому просить:
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.10.2025 у виконавчому провадженні №79365653 про відкриття виконавчого провадження;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.10.2025 у виконавчому провадженні №79365653 про стягнення виконавчого збору;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.10.2025 у виконавчому провадженні №79365653 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно винесено 
спірні постанови, оскільки позивачем виконано рішення суду по справі №300/9019/23 добровільно ще до відкриття виконавчого провадження.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 287 КАС України – з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, та призначено судове засідання на 03.02.2026 о 10:00 (а.с. 97-98).
21.01.2026 відповідачем через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому викладено заперечення проти заявлених позовних вимог. Зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №79365653 та, відповідно, винесені спірні постанови, оформлений відповідно до встановлених статтею 4 Закону №1404-VШ вимог до виконавчого документу та звернутий до примусового виконання в межах строку пред`явлення до виконання, визначеного статтею 12 цього ж Закону. При цьому, відповідачем зазначено, що 13.01.2026 на його адресу надійшов лист Військової частини НОМЕР_1 №694/133 від 06.01.2026, згідно якого встановлено, що рішення суду виконано боржником до відкриття виконавчого провадження. На виконання рішення суду ОСОБА_1 була надана відповідь про розгляд його рапорту від 22.09.2023, після завершення службового розслідування на виконання рішення суду ОСОБА_1 20.10.2024 направлено додаткову відповідь. На підставі вищенаведеного, державним виконавцем 20.01.2026, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавчий збір державним виконавцем по ВП №79365653 не стягується, оскільки рішення суду виконано боржником до відкриття виконавчого провадження. Таким чином, відповідач наголосив, що станом на сьогодні виконавче провадження завершене, виконавчий збір державним виконавцем не стягується, а тому позов є не актуальним. З огляду на викладене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 109-111).
У судовому засіданні 03.02.2026 представник позивача, який приймав участь в режимі відеоконференцзв`язку, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача у судове засідання, призначене на 03.02.2026 о 10:00, не з`явилася, хоча була належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Однак, 21.01.2026 подано клопотання про розгляд справи без участі державного виконавця, у якому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 128).
Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом двадцяти днів після відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи до розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суду.
Крім того, частиною 1 статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, ознайомившись зі змістом відзиву на позовну заяву, а також заслухавши усні пояснення представника позивача, дослідивши і оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі №300/9019/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково. Зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 22.09.2023 про проведення службового розслідування та видачі довідки про причини травми за фактом отримання позивачем 14.07.2023 травми під час військової служби. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 22.09.2023 про виплату позивачу додаткової винагороди у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини під час його перебування на стаціонарному лікуванні у період з 19.07.2022 по 11.08.2022 та з 04.12.2022 по 01.03.2023. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно, із урахуванням висновків суду, розглянути рапорти ОСОБА_1 від 22.09.2023 та надати на них повну та обґрунтовану відповідь. В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2024 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі №300/9019/23 – без змін (а.с. 16-20).
У зв`язку із набранням законної сили рішенням суду, 31.10.2024 Івано-Франківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі №300/9019/23 (а.с. 114).
В той же час, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/9019/23 позивачем 17.09.2024 ОСОБА_1 надана відповідь (вих. №694/5323) про розгляд його рапорту від 22.09.2023, який зареєстрований за вх. №18016 від 12.10.2023 та повідомлено, що згідно з наявними даними у журналі бойових дій військової частини НОМЕР_1 були відсутні записи про отримання ним травм (поранення) під час виконання обов`язків військової служби, які пов`язані із захистом Батьківщини, відповідно до вищезазначеного відсутній Додаток 5 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), який підтверджував обставини отримання поранень чи травм. Також зазначено, що відповідно до рапорту начальника медичної служби – начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 був направлений до ВМКЦ Східного регіону (м. Дніпро) у зв`язку з хворобою, а не через бойові поранення або травмування, підтверджуючої документації за мінно-вибухову травму (14.07.2022), ЗЧМТ, СГМ, акубаротравму, не має. Зважаючи на вищезазначену інформацію підстави для виплати додаткової грошової допомоги за період лікування відсутні. З метою підтвердження або спростування факту отримання поранення (травми) призначено службове розслідування. Рішення щодо подальших дій буде прийнято за результатами службового розслідування (а.с. 5).
Після завершення службового розслідування на виконання рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/9019/23 ОСОБА_1 20.10.2024 направлена відповідь (вих. №694/5323), в якій додатково повідомлено, що відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 18.10.2024 №1299 «Про підсумки службового розслідування стосовно старшого солдата ОСОБА_1 стосовно підтвердження або спростування факту отримання поранення» визнано, що колишній водій 2 відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 не отримував бойове травмування або поранення 14.07.2022 (а.с. 6).
Надалі, на підставі заяви стягувача відповідачем постановою від 16.10.2025 відкрито виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду, виданого 31.10.2024 по справі №300/9019/23 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 повторно, із урахуванням висновків суду, розглянути рапорти ОСОБА_1 від 22.09.2023 та надати на них повну та обґрунтовану відповідь (зв. ст. а.с. 115-а.с. 116).
Також відповідачем 16.10.2025 винесено постанову про стягнення виконавчого збору(а.с. 117) та 17.11.2025 – про стягнення витрат виконавчого провадження (зв. ст. 118-а.с. 119).
Вказані постанови отримані позивачем 23.12.2025, що підтверджується матеріалами справи.
Вважаючи вказані постанови відповідача протиправними, військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі – Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із статтею 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Статтею 4 Закону №1404-VIII установлено виключний перелік вимог до виконавчого документу.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII).
Статтею 12 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї за відомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Аналізуючи наведені процесуальні вимоги Закону №1404-VIII, суд зазначає, що підставою для відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ, який відповідає вимогам статті 4 та строк пред`явлення якого для примусового виконання не сплинув. При цьому, Законом №1404-VIII на виконавця не покладено обов`язку перевіряти стан виконання боржником, зокрема, рішення суду, на підставі якого видано такий виконавчий документ.
Як свідчать матеріали справи, відповідачем на підставі виконавчого документа – виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду, виданого 31.10.2024 по справі №300/9019/23, який оформлений належним чином і відповідає вимогам виконавчого документу, постановою від 16.10.2025 відкрито виконавче провадження №79365653 (зв. ст. 115-а.с. 116).
З огляду на викладене, суд вважає, що спірну постанову про відкриття виконавчого провадження 16.10.2025 у ВП №79365653 винесено з дотриманням норм Закону №1404-VIII, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються, зокрема з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Статтею 27 Закону №1404-VІІІ надано визначення поняттю «виконавчий збір» та унормовано питання щодо його розміру, порядку та підстав стягнення.
Так, згідно зі частиною першою статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно із частиною четвертою статті 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Окремі питання організації виконання судових рішень визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, пунктом 8 розділу ІІІ якої встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Відтак, наведені приписи свідчать про те, що стягнення виконавчого збору пов`язується з початком примусового виконання, оскільки державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
При цьому, в розумінні положень Закону №1404-VIII примусове виконання виконавчого документу розпочинається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Наведена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.04.2020 по справі №480/3452/19, у якій крім іншого зазначено, що стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VIII не передбачено.
Аналогічна правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 по справі №360/3324/19 та від 23.12.2020 по справі №620/334/20.
З огляду на викладене, суд вважає, що спірні постанови про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору і про стягнення витрат виконавчого провадження у ВП №79365653 (а.с. 117, зв. ст. 118-а.с. 119) винесені з дотриманням норм Закону №1404-VIII, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.
У свою чергу, частиною дев`ятою статті 39 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Як встановлено судом, на підставі наданих позивачем до відповідача документів, 20.01.2026 старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №79365653 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду боржником до відкриття виконавчого провадження (зв. ст. а.с.125-а.с. 126).
Оскільки в даному випадку виконавче провадження №79365653 закінчено постановою державного виконавця від 20.01.2026 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII, та враховуючи, що рішення суду виконано боржником добровільно, тому в суду відсутні підстави вважати, що за наслідками виконавчого провадження №79365653 здійснюється стягнення виконавчого збору.
Навпаки, у постанові про закінчення виконавчого провадження вказано, що залишок нестягненої суми за виконавчим документом – 0грн, сума стягнутого виконавчого збору – 0 грн.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ 43316386, вул. Галицька, 45, м. Івано-Франківськ, 76019) про визнання протиправними та скасування постанов – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду у справах, визначених статтею 287 КАС України, подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Позивачу та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ “Мої справи”.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В. 

Рішення складене в повному обсязі 04 лютого 2026 р.