Справа № 173/2898/25
Провадження №2/173/389/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

19 січня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді:       Кожевник О.А.,
за участю секретаря судового засідання    Голованьової К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вони з відповідачем з 11 листопада 2017 року перебували у шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На даний час сторони не проживають разом, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, діти лишилися проживати разом з позивачем.
Позивач зазначає, що спільне проживання є неможливим, оскільки існує реальна загроза продовження насильства з боку відповідача, тобто існують реальні обґрунтовані ризики настання тяжких наслідків для психічного та фізичного здоров`я, як для позивача, так і для їх спільних дітей.
21.10.2025 судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 1912433 щодо зареєстрованого місця проживання позивача та відповідача.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 відкрито провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.
Представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, про що зазначила в заяві про розгляд справи за її відсутності. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності на підставу наявних доказів, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав, в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів просив змінити спосіб стягнення аліментів з частини доходу на тверду грошову суму. Також подав до суду відзив на позовну заяву.
У своєму відзиву на позовну заяву відповідач зазначив, що з перших днів окремого проживання з дітьми він, як батько, продовжував спілкуватися з ними, виховувати, приймав активну участь у їх житті, надавав матеріальне забезпечення на утримання.
Відповідач стверджує, що після припинення шлюбних відносин вони з позивачкою домовилися про визначення суми грошових коштів на утримання обох дітей в розмірі 10000 грн. щомісячно. Зазначає, що добровільно і регулярно кожного місяця надавав позивачці грошові кошти для достатнього матеріального забезпечення дітей, які передавав у готівковій формі особисто ОСОБА_1 або перераховував на її банківський рахунок. Так, зокрема, у період з травня 2025 року по грудень 2025 року лише на банківський рахунок позивачки перерахував 66777,64 грн.
Відповідач заперечує щодо визначеного позивачем розміру аліментів, оскільки від першого шлюбу має неповнолітню дочку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка також потребує підтримки з боку батька, в тому числі і фінансової. За домовленістю з колишньою дружиною, матір`ю дитини, як зазначає відповідач, він добровільно і регулярно сплачує на утримання ОСОБА_6 аліменти, визначені у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн.
Відповідач стверджує, що у нього діагностовано наступні хвороби: хронічна виразкова хвороба цибулини дванадцятипалої кишки; збільшення щитовидної залози, ознаки тиреоїдиту; аномалія форми жовчного міхура; хронічний панкреатит; пупова кила; кіста правої нирки; згинаючо-розгинаюча контрактура V пальця правої кисті, залишкові явища відкритого уламкового перелому основної фаланги V пальця правої кисті зі зміщенням уламків та пошкодження сухожилку розгинача V пальця правої кисті; артротомія медіальна меніску правого колінного суглобу з приводу застарілого пошкодження медіального меніску правого колінного суглобу та систематичні напади мігрені (що є наслідком неодноразово отриманих мінно-вибухових травм та закритих черепно-мозкових травм), котрі потребують системного лікування, регулярного догляду та подальшого хірургічного втручання.
В зв`язку з вищезазначеним відповідач позов визнає частково, на розірвання шлюбу згодний, аліменти згоден сплачувати в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 
Розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зазначає наступне.
11 листопада 2017 року (актовий запис про шлюб № 117), Верхньодніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 .
Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, відносини погіршилися, на даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 605/434/18, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чітким дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.
Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Положеннями статті 111 Сімейного кодексу України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
Таким чином, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з того, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі та в подружніх відносинах.
Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя.
Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 113 СК України - особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
У своїй заяві після розірвання шлюбу позивач заявила клопотання про відновлення дошлюбного прізвища « ОСОБА_7 ».
Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Судом також встановлено, що сторони мають спільних дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження.
Відповідно до відповідних витягів з реєстру територіальної громади діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 . За доводами позивача діти перебувають на повному її утримання.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до квитанцій, долучених відповідачем до матеріалів відзиву, останній, 23 травня 2025 року, 25 липня 2025 року, 05 серпня 2025 року, 08 вересня 2025 року, 19 вересня 2025 року, 19 жовтня 2025 року та 19 листопада 2025 року відправляв позивачу грошові кошти із зазначенням «матеріальна допомога на утримання спільних дітей». При цьому суд зазначає, що добровільне надання матеріальної допомоги дітям не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів або зміни порядку їх стягнення.
Так, положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Надані відповідачем довідки датовані 2015 роком суд не приймає до уваги, як обставину, яка є передумовою для зміни способу стягнення аліментів, визначеного стягувачем, оскільки як вбачається з матеріалів відзиву з 2015 року у відповідача народилося троє дітей у різний проміжок часу, на утримання яких останній спроможний кожного місяця здійснювати перекази у розмірі, що є не меншим від розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що визначає фінансову спроможність відповідача утримувати своїх неповнолітніх дітей. Крім того, відповідачем зазначено, що він є фізичною особою – підприємцем. На спростування зазначеного відповідачем не надано доказів на підтвердження фінансової неспроможності та такого матеріального стану, який би завадив відповідачу сплачувати аліменти у розмірі частини заробітку (доходу).
Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, вимога відповідача про присудження аліментів у твердій грошовій сумі задоволенню не підлягає, оскільки спосіб стягнення аліментів визначається позивачем (стягувачем), як матір`ю, з якою проживають діти.
Позивач бажає отримувати аліменти з відповідача на утримання дітей в частці від його заробітку (доходу), тому суд вважає за потрібне прийняти рішення відповідно до обраного позивачем способу стягнення аліментів.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
При визначенні розміру аліментів суд враховує, що сторони є особами працездатного віку, тому мають можливість працювати і отримувати прибуток. З чого суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. 
Дана сума з урахування обов`язку матері матеріально утримувати дітей, на думку суду, буде необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дитини цього віку. 
Згідно з частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. 
Застосування п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» має відбуватися при зверненні осіб, які в ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їхніх прав, а не тільки тих, які безпосередньо пов`язані з відповідним їхнім статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України), незалежно від характеру, предмета й підстав їхніх позовів. При цьому відповідне звільнення від сплати судового збору має відбуватися на всіх стадіях судового процесу.
Такого висновку дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати ВС для відступу від попереднього правового висновку ВП ВС.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 206, 263-265, 268 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів- задовольнити.
Розірвати шлюб, зареєстрований 11 листопада 2017 року Верхньодніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 117.
Згідно зі ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 ».
Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 20.10.2025 і до досягнення старшою дитиною повноліття. 
Після досягнення повноліття найстаршою дитиною, аліменти стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, якщо ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей.
Судові витрати за позовною вимогою про стягнення аліментів віднести за рахунок держави.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя О.А. Кожевник