Номер провадження: 22-ц/813/3857/26 
Справа № 521/5879/23
Головуючий у першій інстанції Шевчук Н.О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – Назаренко Ірина Миколаїван
відповідачі – Держава Україна в особі Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Шевчук Н.О., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У березні 2023 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції м.Одеса, Державного казначейства України у якій позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 191619 грн. 46 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, яка завдана Першим Малиновським відділом Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції шляхом списання у безспірному порядку є єдиного казначейського рахунку; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана Першим Малиновським відділом Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку; вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок ВДВС судових витрат у справі, а саме витрат по сплаті судового збору, витрат на правничу допомогу адвоката, витрат на виготовлення висновку експерта.
Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що судами всіх інстанцій розглядалася справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, і за наслідками касаційного перегляду справи №521/506/17 Верховним Судом ухвалено постанову від 03.06.2020 року за якою рішення судів першої та касаційної інстанцій скасовано, винесено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку, стягнуто з відповідача 6370 грн. кредитної заборгованості та вирішено питання про розподіл судових витрат.
Позивач зазначив, що після отримання постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року ОСОБА_1 почато з`ясування місцезнаходження транспортного засобу Мitsubishi Сolt, який затримали 17.05.2018 року та доставили для зберігання на спецмайданчик №6 Одеської філії Державного підприємства МВС України «Інформресурси», оскільки за постановою Приватного виконавця було накладено арешт на все майно позивача.
За твердженнями позивача, протягом розгляду справи судами, йому не надходило повідомлення від Приватного виконавця про отримання транспортного засобу зі штрафмайданчика або про його реалізацію, та за інформацією Сервісного центру МВС автомобіль Мitsubishi Сolt, державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходився у власності ОСОБА_2 та третім особам не передавався відповідно до інформації Національної поліції в Одеській області, зазначеної у листі від 14.07.2020 року № 25/16аз спеціальний майданчик №6 (місто Одеса, вулиця Аеропортівська, 29а) Одеської філії ДП МВС України «Інформресурс» знаходився у підпорядкуванні Одеської філії Державного підприємства МВС України «Інформресурси», 23.05.2019 року транспортні засоби що розміщувались на спецмайданчиках ДП МВС України «Інформресурс» у зв`язку із припиненням діяльності філії були передані на відповідальне зберігання до Головного управління Національної поліції в Одеській області, однак згідно актів прийому – передачи, автомобіль Мitsubishi Сolt, державний номер НОМЕР_2 в Головне управління Національної поліції Одеської області не передавався.
За доводами позивача, листом Приватний виконавець Щербаков Ю.С. від 08.09.2020 року №3561 повідомив позивача, що транспортний засіб Мitsubishi Сolt, державний номер НОМЕР_2 в рамках виконавчого провадження №55706101 не вилучався та на момент підготовки відповіді знаходиться у розшуку; у період з 01.10.2018 року по 11.04.2019 року виконавчі дії не проводились; доручення Першому Малиновському відділу державної виконавчої служби міста Одеси в рамках виконавчого провадження не надавалось, оскільки відсутні правові підстави для надання будь-яких доручень від Приватного виконавця до Державної виконавчої служби.
Як зазначено позивачем, 20.01.2021 року Центр забезпечення Головного управління Національної поліції в Одеській області надав позивачу лист №25/2аз на повторний адвокатський запит, з якого повідомлено, що транспортний засіб Мitsubishi Сolt, державний номер НОМЕР_2 було передано працівниками штрафмайданчику №6 10.01.2019 року представнику стягувача на підставі вимоги Головного державного виконавця Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Залипаєва Ю.В. від 10.01.2019 року. До листа надано копію вимоги Головного Державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Залипаєва Ю.В. №014172 від 10.01.2019 року, заяви представника стягувача ОСОБА_3 .
В подальшому, як вказано позивачем, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року у справі 420/988/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби Міністерства юстиції міста Одеси, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича про визнання протиправними дій в частині складання вимоги державного виконавця №014172 від 10.01.2019 року, визнання протиправної та скасування вимоги №014172 від 10.01.2019 року – задоволено, визнано дії Головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Залипаєва Ю.В. в частині складання вимоги державного виконавця №014172 від 10.01.2019 року у виконавчому провадженні №55706101 протиправними та скасовано вимогу державного виконавця.
Окрім наведеного, позивач вказав, що ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 16.03.2021 року у справі 521/1077/21 скаргу ОСОБА_1 також було задоволено; визнано дії Головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеської області Залипаєва Ю.В. в частині складання вимоги державного виконавця від 10.01.2019 року №014172 у виконавчому провадженні №55706101 протиправними, визнано неправомірною та скасовано вказану вимогу Державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ Одеської області Залипаєва Ю.В. від 10.01.2019 року №014172 у виконавчому провадженні №55706101.
Відтак, за доводами позивача, вилучення транспортного засобу ОСОБА_1 Мitsubishi Сolt, державний номер НОМЕР_2 із спецмайданчику №6 в Одеській філії Державного підприємства МВС України було незаконним, що підтверджено рішеннями судів, які набули законної сили, а тому, позивач вважає, що наразі місцезнаходження транспортного засобу Мitsubishi Сolt, який зареєстровано за ним, встановити неможливо, скарги та заяви до правоохоронних органів не надали можливості встановити винуватця, який протиправно вилучив транспортний засіб із спецмайданчику №6.
Позивач зазначає, що транспортний засіб Мitsubishi Сolt, державний номер НОМЕР_2 є єдиним майном ОСОБА_1 , з продажу якого він мав намір виконати вимоги постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року та сплатити кредитору заборгованість, однак в зв`язку із протиправними діями Головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ Одеської області Залипаєва Ю.В., позивач в останні три роки вимушений постійно писати звернення та звертатися до суду з метою розшукати транспортний засіб, який йому належить.
Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій Головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ Одеської області Залипаєва Ю.В. ОСОБА_1 було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 191619 грн. 46 коп., що становить середньоринкову вартість автомобіля Мitsubishi Сolt, 2008 року випуску, станом на 01.02.2023 року.
При цьому позивач зазначає, що вказана шкода завдана йому незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади та відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи, що визначено вимогами ст. 1174 ЦК України.
Також позивач вважає, що йому було завдано і моральну шкоду, яку він оцінює у 100000 грн., оскільки через протиправні дії Головного державного виконавця Лужецький С.В. останні три роки займається пошуком транспортного засобу Мitsubishi Сolt, 2008 року випуску, змушений постійно витрачати грошові кошти на правові послуги, направляти численні запити та звернення до правоохоронних органів з приводу протиправного вилученого транспортного засобу, звертатися до суду за захистом порушеного права.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Хаджибейського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 191619 грн. 46 коп. - в рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. - компенсації моральної шкоди, судовий збір у розмірі 3082 грн., витрати на оплату послуг експерта у розмірі 607 грн. 16 коп., витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 13400 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 95000 грн. – відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначає, що у Державного виконавця, незалежно від того, правомірно ним ухвалено вимогу про передачу майна позивача ОСОБА_3 або неправомірно (у даному разі неправомірно), виникло зобов`язання перед позивачем, як власником автомобіля щодо схоронності такого майна безумовно, а отже втрата такого майна, що у даному разі підтверджено позивачем та не спростовано ВДВС, є підставою для стягнення збитків із ВДВС на користь позивача, також і з тієї підстави, що лише за неправомірних дій Державного виконавця Залипаєва Ю.В., арештоване та вилучене майно було втрачене для його власника.
При цьому, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 .06.2018 року в справі №910/23967/16 вказано, що кошти Державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин.
Зважаючи на те, що судом встановлено, що органом державної виконавчої служби було спричинено матеріальні збитки позивачу, є наявними підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку суд з урахуванням встановлених обставин справи, принципів розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок Держави, оцінює в 5 000 грн.
У справі, що наразі розглядається Хаджибейським районним судом міста Одеси Лужецький С.В. звернувся з позовом в тому числі і до Державного казначейства України з предметом спору: про стягнення майнової та моральної шкоди. При цьому, Казначейством у даному разі жодним чином не порушено будь –яких прав чи законних інтересів позивача, з огляду на що, спір, який розглядається судом є виключно спором між ВДВС (діями якого позивачу вчинено відповідну шкоду) та позивачем.
Відтак, у даному разі суд зазначає, що належним відповідачем у даній справі є відповідач 1, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги позивача (хоча і частково). Водночас, орган Казначейства не може виступати належним відповідачем у такому спорі, оскільки покликаний лише виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був він залучений до участі у справі як третя особа, чи ні та між ним та позивачем відсутній будь-який спір цивільно-правового характеру.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, які визначають порядок відшкодування судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 3082 грн. та витрати на оплату послуг експерта у розмірі 607 грн. 16 коп.
На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката, представником позивача надано суду ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Назаренко Іриною Миколаївною від 07.03.2023 року ВН №1217756, а також договір про надання правничої допомоги від 19.01.2023 року, укладений між адвокатом Назаренко І.М. та ОСОБА_1 , відповідно до умов п. 4.1. якого сторони погодили, що за правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 20000 грн.
При цьому, як встановлено судом, відповідач 1 у даній справі заперечував щодо стягнення з нього на корить позивача витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог.
Відтак, враховуючи те, що у даному разі суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката слід стягнути на користь ОСОБА_1 частково – пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 13 400 грн.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник Державної казначейської служби України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 17.06.2025 в частині стягнення судового збору у розмірі 3 082,00 грн., витрати на оплату послуг експерта у розмірі 607,16 грн., витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 13 400,00 грн з Державного бюджету України.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно розподілив судові витрати, стягнувши судовий збір, витрати на експерта та правничу допомогу безпосередньо з Державного бюджету України, а не з відповідача у справі, чим порушив вимоги статей 137 та 141 ЦПК України.
Держава бере участь у цивільному процесі через відповідний орган, який і є стороною у справі, а тому судові витрати мають покладатися на відповідача як сторону, а не на бюджет як окремий об`єкт стягнення.
ЦПК України не передбачає можливості стягнення судових витрат з Державного бюджету, оскільки вони можуть бути розподілені виключно між сторонами процесу.
Стягнення судових витрат з бюджету суперечить бюджетному законодавству, оскільки у Державному бюджеті відсутні бюджетні призначення на такі виплати, що створює ризик нецільового використання коштів.
Витрати на експерта не підлягали відшкодуванню, оскільки відповідний експертний висновок був підготовлений не за ухвалою суду та фактично не був використаний судом як доказ, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.
Казначейство не оскаржує рішення в частині відшкодування майнової та моральної шкоди, а лише в частині помилкового стягнення судових витрат.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Зазначив, що оскаржуване рішення є повністю законним та обґрунтованим.
Щодо явки сторін.
Представник скаржника у апеляційній скарзі просила розглядати справу без їх участі, також представник позивача подала клопотання 03.02.206, в якому просила розглядати справу без їх участі.
Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року лише в частині стягнення судового збору у розмірі 3 082,00 грн., витрати на оплату послуг експерта у розмірі 607,16 грн., витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 13 400,00 грн з Державного бюджету України.
Суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги частково зазначив, що у Державного виконавця, незалежно від того, правомірно ним ухвалено вимогу про передачу майна позивача ОСОБА_3 або неправомірно (у даному разі неправомірно), виникло зобов`язання перед позивачем, як власником автомобіля щодо схоронності такого майна безумовно, а отже втрата такого майна, що у даному разі підтверджено позивачем та не спростовано ВДВС, є підставою для стягнення збитків із ВДВС на користь позивача, також і з тієї підстави, що лише за неправомірних дій Державного виконавця Залипаєва Ю.В., арештоване та вилучене майно було втрачене для його власника.
При цьому, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 .06.2018 року в справі №910/23967/16 вказано, що кошти Державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин.
Зважаючи на те, що судом встановлено, що органом державної виконавчої служби було спричинено матеріальні збитки позивачу, є наявними підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку суд з урахуванням встановлених обставин справи, принципів розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок Держави, оцінює в 5 000 грн.
У справі, що наразі розглядається Хаджибейським районним судом міста Одеси Лужецький С.В. звернувся з позовом в тому числі і до Державного казначейства України з предметом спору: про стягнення майнової та моральної шкоди. При цьому, Казначейством у даному разі жодним чином не порушено будь –яких прав чи законних інтересів позивача, з огляду на що, спір, який розглядається судом є виключно спором між ВДВС (діями якого позивачу вчинено відповідну шкоду) та позивачем.
Відтак, у даному разі суд зазначає, що належним відповідачем у даній справі є відповідач 1, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги позивача (хоча і частково). Водночас, орган Казначейства не може виступати належним відповідачем у такому спорі, оскільки покликаний лише виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був він залучений до участі у справі як третя особа, чи ні та між ним та позивачем відсутній будь-який спір цивільно-правового характеру.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, які визначають порядок відшкодування судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 3082 грн. та витрати на оплату послуг експерта у розмірі 607 грн. 16 коп.
На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката, представником позивача надано суду ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Назаренко Іриною Миколаївною від 07.03.2023 року ВН №1217756, а також договір про надання правничої допомоги від 19.01.2023 року, укладений між адвокатом Назаренко І.М. та ОСОБА_1 , відповідно до умов п. 4.1. якого сторони погодили, що за правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 20000 грн.
При цьому, як встановлено судом, відповідач 1 у даній справі заперечував щодо стягнення з нього на корить позивача витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог.
Відтак, враховуючи те, що у даному разі суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката слід стягнути на користь ОСОБА_1 частково – пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 13 400 грн.
Судова колегія погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.
В обґрунтування апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначила, що суд протиправно не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету.
Предметом позову ОСОБА_1 було відшкодування матеріальної та моральної шкоди за втрачений у ході виконавчого провадження транспортний засіб MITSUBISHI COLT, д/н НОМЕР_2 .
Звертаючись з позовною заявою, позивачем заявлено розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи:
- витрати на правничу допомогу – 20000,00 грн.
- судовий збір – 4600,19 грн.
- витрати на експертне дослідження – 906,2 грн.
На підтвердження понесених витрат надано копії підтверджуючих документів.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частина 1 статті 72 ЦПК України визначає, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи.
Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Як вже зазначалося, відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Хаджибейським районним судом м. Одеси задоволено вимоги ОСОБА_1 частково, а тому суд дійшов обґрунтованого та правильного висновку - судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката, витрати на оплату послуг експерта та судовий збір стягнуто на користь ОСОБА_1 частково – пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 13 400 грн., 607 грн. 16 коп. та 3082 грн. 00 коп. відповідно.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16 (провадження N 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року N 4901-VI, статтею 3 якого встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 02.06.2021 по справі №591/6892/18, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
З огляду на той факт, що відповідачем по справі була Держава України в особі Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, то рішення суду про стягнення з Державного бюджету судових витрат є цілком обґрунтованим та вірним.
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), постановах Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 569/5644/19 (провадження № 61-6116св20), від 19 травня 2021 року у справі № 210/1295/15-ц (провадження № 61-15655св19).
А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є недоречними.
Посилання на відсутність бюджетних призначень не є підставою для відмови у задоволенні вимог і не може обмежувати право особи на ефективний судовий захист.
Твердження, що витрати на експерта не підлягали відшкодуванню, оскільки відповідний експертний висновок був підготовлений не за ухвалою суду та фактично не був використаний судом як доказ, колегія судів не приймає, оскільки у цій справі суд прямо встановив розмір шкоди та сума відшкодування повністю відповідає висновку експерта отже, висновок фактично врахований, навіть якщо не процитований детально.
Верховний Суд не вимагає буквального аналізу кожного доказу, якщо його зміст очевидно вплинув на висновки суду.
Отже Державна казначейська служба не навела в апеляційній скарзі беззаперечних доводів та норм права для скасування рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 17.06.2025 в частині судових витрат, а тому такі доводи не мають бути задоволені судом.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного питання та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 17 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова