СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2026 року Справа № 480/1330/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Воловика С.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1330/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування вимоги,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області, у якій просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3319-1828 від 16.09.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нею прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим 22 лютого 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (номер запису 26320060002019642). 
16 вересня 2024 року Головним управлінням Державної податкової служби у Сумській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3319-1828, якою визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18 276,72 грн. 
Зазначена вимога на адресу позивача не надсилалася та позивачем не отримувалася. Про її існування позивачу стало відомо лише після накладення арешту на кошти на банківських рахунках у межах виконавчого провадження № АСВП 76821214, відкритого постановою заступника начальника Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 20 січня 2025 року. 
В подальшому позивачка звернулася до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області із заявою про надання копії зазначеної вимоги. 30 січня 2025 року позивач отримала копію оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки). 
Позивачка заперечує наявність заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки у період з 07.07.2008 по 22.02.2019 вона перебувала у трудових відносинах, а єдиний внесок за неї сплачувався роботодавцем у встановленому законом порядку. 
За таких обставин позивачка вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3319-1828 від 16.09.2024 протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 20 лютого 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву.
Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець у період з 08.07.2008 до 22.02.2019 та перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС у Сумській області як платник податків і єдиного внеску. У період здійснення підприємницької діяльності позивач перебувала на загальній системі оподаткування.
16.09.2024 Головним управлінням ДПС у Сумській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3319-1828 на загальну суму 18 276,72 грн, визначену на підставі облікових даних інформаційної системи контролюючого органу. Зазначена заборгованість сформована за 2017– 2018 роки у розмірі мінімального страхового внеску у зв`язку з неподанням позивачем звітності з єдиного внеску та несплатою мінімальних сум ЄСВ, що підтверджується даними інтегрованої картки платника. Нарахування здійснювалися в автоматичному режимі відповідно до вимог Закону України № 2464-VI.
Посилання позивача на перебування у трудових відносинах не є підставою для звільнення її від обов`язку сплати єдиного внеску, оскільки норма щодо звільнення фізичних осіб-підприємців від сплати ЄСВ у разі одночасного перебування у трудових відносинах набула чинності лише з 01.01.2021 та не має зворотної дії в часі.
Також відповідач зазначає, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності не припиняє зобов`язань, які виникли під час її провадження, що прямо передбачено Податковим кодексом України, Законом № 2464-VI та Порядком № 1588.
Вимога про сплату недоїмки була направлена за податковою адресою позивача, зазначеною в облікових даних контролюючого органу. Невиконання позивачем обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси не може бути підставою для визнання вимоги протиправною. У такому випадку вимога вважається врученою відповідно до статті 42 Податкового кодексу України.
З огляду на викладене, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.09.2024 № Ф-3319-1828 є законною, обґрунтованою та прийнятою в межах повноважень відповідача, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, встановив такі обставини.
Позивачка була зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою підприємцем, у зв`язку з чим була з 09.07.2008 взята на облік ГУ ДПС у Сумській області.
22.02.2019 підприємницька діяльність нею була припинена, та проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
16.09.2024 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №№Ф-3319-1828 на суму 18 276,72 грн.
Не погоджуючись з наявністю заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Частиною чотирнадцятою статті 25 Закону визначено, що оскарження рішення податкового органу про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або судом рішення у справі. Строк сплати фінансових санкцій також зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.
Застосування окремих положень порядку нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", врегульовує Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за N 508/26953, яка також визначає процедуру нарахування і сплати фінансових санкцій та стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковими органами (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 3 розділу VI Інструкції податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами;
- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
З системного аналізу вказаних норм вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем податкового органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом.
Відповідач вказує на наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 18 276,72 грн, у зв`язку з чим податковим органом було сформовано вимогу про її сплату.
У позовній заяві позивачка наголосила та надала суду докази того, що з 03.10.2013 року є найманим працівником, у зазначений період (у тому числі й за період, за який відповідач здійснив нарахування ЄСВ) одержувада дохід у вигляді заробітної плати, її роботодавець за основним місцем роботи належним чином виконував вимоги законодавства щодо нарахування та своєчасності сплати за позивача як найманого працівника ЄСВ. У той же час, як фізична особа-підприємець позивачка у періоді, за який відповідач здійснив нарахування ЄСВ, доходів від здійснення підприємницької діяльності не отримувала.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе. При цьому, на думку відповідача, сплата ЄСВ у такому разі не здійснюється подвійно, адже грошові зобов`язання з ЄСВ за особу, яка отримує дохід як найманий працівник, сплачує її роботодавець.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Суд наголошує, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, але фактично не здійснюють та не ведуть господарську (підприємницьку) діяльність та доходи від такої діяльності не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 сформував висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську (підприємницьку) діяльність не здійснює та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою особою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Враховуючи наведений висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, суд при вирішенні спору у справі, що розглядається, повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу від такої діяльності у періоді, за який податковий орган здійснив нарахування єдиного внеску; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до довідок, виданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз», станом на 27.01.2025 ОСОБА_1 з 03.10.2023 працює у зазначеному товаристві на посаді лікаря ультразвукової діагностики. За вказаний період за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 22 % у повному обсязі (а.с. 13, 14).
У той же час, відповідач не надав суду доказів несплати або сплати позивачем ЄСВ у розмірі, меншому за встановлений законом розмір мінімального страхового внеску за відповідний квартал відповідного року. Відсутні такі докази й в матеріалах судової справи.
Жодних доказів, які б свідчили про одержання позивачем доходів від здійснення підприємницької діяльност за спірний період нарахування ЄСВ суду не надано, відсутні такі докази й в матеріалах судової справи.
Контролюючий орган, здійснюючи формування та надіслання позивачці вимоги від вимоги від 16.09.2024 №Ф-3319-1828 про сплату недоїмки (боргу) у сумів 18276,72 грн, керувався лише відомостями з ЄДР про державну реєстрацію позивачки в якості фізичної особи-підприємця. При цьому, відомості про одержання позивачкою доходу за основним місцем роботи та сплату за неї як за застраховану особу її роботодавцем відповідних сум ЄСВ контролюючий орган до уваги не приймав.
Суд, при цьому, також зазначає, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, зокрема, за період з 2017 до 2018 роки, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не меншому за встановлений законом розмір мінімального страхового внеску з ЄСВ, що виключає по відношенню до позивача обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ще як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, але дохід від такої діяльності не отримувала.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо протиправності дій контролюючого органу, що виявились у неправомірному нарахуванні позивачеві відповідних грошових зобов`язань з ЄСВ, тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування вимоги – задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3319-1828 від 16.09.2024.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (40009, м. Суми, вул. Іллінська, 13, код ЄДРПОУ 43995469) суму сплаченого судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   С.В. Воловик