Справа № 944/4015/22
Провадження №2/944/110/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.02.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючої судді – Швед Н.П.
за участю секретаря – Василиці Н.В.
представника позивача – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши у судовому засіданні в м.Яворові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Яворівського нотаріального округу Львівської області Дуди Світлани Богданівни про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,-
В С Т А Н О В И В:
Позивачка звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Яворівського нотаріального округу Львівської області Дуди Світлани Богданівни про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.
В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що в 1997 році вона зі своїм чоловіком ОСОБА_6 виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки (США). 
Однак, в Україні у них залишилося нерухоме майно, що належить їм на праві приватної власності, а саме, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної власності подружжя, та зареєстрований на ОСОБА_6 і земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою: с.Поланки Яворівського району Львівської області, яка отримана нею для будівництва та обслуговування житлого будинку.
Зазначена земельна ділянка належить їй на підставі Державною акту на право приватної власності серії ЛВ № 3467, виданого Вороцівською сільською радою 05 лютого 1996 року.
06 травня 2004 року вона разом з чоловіком ОСОБА_6 звернулися в Генеральне консульство України м.Нью-Йорк (США) з метою надання своїй племінниці ОСОБА_7 доручення на управління та розпорядження усім їхнім майном. Таке доручення було видане та посвідчене віце-консулом Генерального консульства України м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., та зареєстроване в реєстрі за № 0648/04. Вищевказаним дорученням вони уповноважили відповідачку ОСОБА_4 , укладати і розпоряджатися від їх імені майном, бути їхнім представником і вести від їхнього імені справи в усіх державних, комерційних, громадських організаціях, одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову і посилочну, управляти і розпоряджатися від їхнього імені майном, укладати всі не заборонені законом угоди по управлінню і розпорядженню майном, купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу будівлі і інше майно, вирішувати від їх імені питання, пов`язані з приватизацією житла та інше. Метою видачі такої довіреності була попередня домовленість з відповідачкою ОСОБА_4 , яка є її племінницею, щодо продажі належного їм житлового будинку, оскільки, вони самостійно не змогли це зробити так як виїхали на постійне місце проживання в США.
Також, 06.05.2004 було видано доручення відповідно до якого вона та ОСОБА_6 уповноважили ОСОБА_5 який проживає за адресою АДРЕСА_2 , подарувати своїй племінниці яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_4 належну їй земельну ділянку площею 0, 1000 га, що розташована у с.Поланки Яворівського району Львівської області. Доручення було посвідчене віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорку (США) Куликовим С.В., та зареєстроване в реєстрі за № 0647/04. Метою видачі такого доручення була попередня домовленість з відповідачкою перед їхнім виїздом з України до США, яка полягала в тому, що відповідачка продає належний їм на праві власності будинок житловий будинок, після чого вони обіцяють подарувати їй земельну ділянку.
Вищевказані доручення були передані відповідачці ОСОБА_4 , однак, по даний час відповідачка не виконала зобов`язання щодо продажу житлового будинку. Під час телефонних розмов, що відбувалися з нею, вона повідомляла різні причини щодо неможливості виконання такого доручення. Крім цього, вона стверджувала, що земельну ділянку на себе не переоформлювала згідно другого доручення. Згодом вона повідомила, що доручення нею втрачені, як і Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.
У 2018 році її син ОСОБА_8 , який також постійно проживає у США, приїхав до України, з метою виготовлення дубліката Державного акта, та вирішити питання продажу житлового будинку і земельної ділянки.
З цією метою 20.09.2018року на його ім`я була видана довіреність, яка посвідчена консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (США) Лапою І.С. Дана довіреність була видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на десять років і дійсна до двадцятого вересня дві тисячі двадцять восьмого року.
Однак, у публічній кадастровій карті станом на той час були відсутні відомості щодо власника земельної ділянки.
Згідно цієї довіреності, 08.10. 2018року син ОСОБА_8 у Відділі Яворівського району Головного управління Держгеокадастру у Львівській області отримав копію Державного акту серії ЛВ 3467.
11.10.2018року син звернувся до ПП «Центр ринкових досліджень», з метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), і така документація була виготовлена, відповідно до завдання. Однак, у зв`язку із короткотерміновим перебуванням сина в Україні, він не зміг присвоїти кадастровий номер належній ділянці.
У травні 2021року ОСОБА_8 в черговий раз прибув до України, з метою присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, та її продажу.
11 травня 2021року він отримав довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно і Реєстру прав власності на нерухоме майно № 256078552, з якої слідує що вищевказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 4625882900:07:002:0038, а також, в органах Держгеокадастру він дізнався, що власником цієї земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_4 .
Під час розмови ОСОБА_8 з відповідачкою ОСОБА_4 , стало відомо що вона переоформила цю ділянку на себе, на підставі доручення, виданого нею ОСОБА_5 06.05.2004 року, посвідченого віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 0647/04.
Тоді й з`ясувалося, що її твердження у розмові з нею про втрату акта про право власності на землю та цієї довіреності було обманом.
Як слідує з документів, отримавши дорученння відповідачка, здійснила переоформлення земельної ділянки на своє ім`я.
09 липня 2004 року ОСОБА_5 , що діяв від імені ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 , уклали договір земельної ділянки який був посвідчений приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Дудою Світланою Богданівною.
Вважає, що консул, який посвідчував доручення, а також приватний нотаріус Дуда С.Б., яка посвідчувала за таким дорученням договір дарування земельної ділянки, діяли не в порядку і у спосіб, передбачений Консульським Статутом, Законом України «Про нотаріат», та всупереч Інструкції про вчинення нотаріальних дій.
На час видачі доручень, тобто, станом на 06.05.2004 року, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регулювався Інструкцією, затвердженою 03.03.2004 року наказом Міністерства юстиції № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 03 березня 2004 року за № 283/8882. 
Отже, консул в силу статті 44 Консульського Статуту, повинен був діяти в порядку, передбаченому цією Інструкцією.
Згідно з п.43 цієї Інструкції, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.
При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Справжність підпису на заяві співвласників про їх згоду на укладання таких правочинів повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.
Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Пунктом 44 Інструкції встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.
Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення угоди, нотаріус при її посвідченні зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.
Вважає що вищевказана земельна ділянка перебувала у спільній власності подружжя, незважаючи нате, що правовстановлюючий документ (Державний акт серії ЛВ 3467) був оформлений на ОСОБА_9 .
Державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки від 09.07.2004 року ОСОБА_4 ще не здійснила. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.05.2021 року № 256078552.
Отже, відповідно до наведених норм заява другого з подружжя про згоду на відчуження спільно набутого майна є окремим документом. Окремої заяви ОСОБА_6 не писав та не посвідчував таку у Генеральному консульстві України в м.Нью-Йорк (США), та унотаріуса.
З доручення від 06.05.2004 року, яким ОСОБА_5 вона надала повноваження подарувати відповідачці земельну ділянку що посвідчене віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., та зареєстроване в реєстрі за №0647/04) слідує що: «Цим підписом підтверджую, що я, ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_9 не заперечую проти передачі в дар зазначеної ділянки».
Форма такої згоди не відповідає вимогам п.44 Інструкції, оскільки не є окремою письмовою заявою ОСОБА_6 .
Зміст цієї згоди не відповідає вимозі закону про те, що у заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна повинно бути вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення угоди.
Тому нотаріус при посвідченні договору дарування на підставі доручення зобов`язаний був перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді.
Зважаючи на те, що у згоді ОСОБА_6 щодо дарування земельної ділянки, яка викладена у дорученні, не зазначені прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, якій він погоджується подарувати ділянку, то приватний нотаріус Дуда С.Б. повинна була перевірити відповідність згоди зазначеним вимогам та відмовити у посвідченні такого договору.
Договір дарування земельної ділянки розташованої на території Вороцівської сільської ради у с.Поланки Яворівського району Львівської області, площею 0,1000 га укладений 09 липня 2004 року ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Дудою Світланою Богданівною, зареєстрований в реєстрі за №574, не відповідає її волевиявленню та внутрішній волі. Згідно попередньої домовленості з відповідачем ОСОБА_4 договір дарування мав бути укладеним лише після продажу нею їхнього житлового будинку. ОСОБА_5 знав про цю домовленість, однак всупереч цьому, уклав такий договір від її імені. 
У п.4 Договору зазначено, що представник дарувальника свідчить, зокрема про те, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника. Дане твердження представника ОСОБА_5 не відповідало її волевиявленню та внутрішній волі.
Саме доручення на управління та розпорядження майном, яке вона та ОСОБА_6 . 06.05.2004 року видали ОСОБА_4 , підтверджує ту обставину, що між ними була попередня домовленість щодо зобов`язання відповідача продати належний їм жилий будинок як умова для подальшого дарування відповідачу зареєстрованої за нею земельної ділянки.
Про ту обставину, що земельна ділянка була подарована ОСОБА_4 від її імені, вона дізналася у травні 2021року, коли її син ОСОБА_8 , перебуваючи в Україні, займався питаннями присвоєння земельній ділянці кадастрового номера та в органах Держгеокадастру дізнався, що цій ділянці вже присвоєно кадастровий номер а власником такої є відповідач ОСОБА_4 . Як зазначалося вище, у публічній кадастровій карті були відсутні відомості про власника належної їй земельної ділянки.
Просить суд позовні вимоги задовольнити. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої на території Вороцівської сільської ради у с.Поланки Яворівського району Львівської області, площею 0,1000 га укладений 09 липня 2004 року ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального окоругу Дудою Світланою Богданівною, зареєстрованим в реєстрі за № 574;
Визнати недійсним державний акт серії АБ № 184446 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, розташовану на території Вороцівської сільської ради у с.Поланки Яворівського району Львівської області, площею 0,1000 га, кадастровий номер 4625882900:07:002:0038, виданий 15 жовтня 2004 року Вороцівською сільською радою Яворівського району Львівської області.
07.12.2022 року відповідач ОСОБА_4 скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вона не визнає, та просить такі залишити без задоволення.
В обгрунтування відзиву покликається нате, що позивачка ОСОБА_9 є її рідною тіткою, з якою протягом багатьох років у них були добрі родинні стосунки. 
В 1997 році позивачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 виїхали на постійне місце проживання в США. Довіреність на її ім`я щодо розпорядження майном була надана їй в 2004 році, за їхнім бажанням.
Доручення на розпорядження майном було посвідчене віце -консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В. та зареєстроване в реєстрі за № 06448/04.
В 2001 році позивачка ОСОБА_10 приїжджала в державу Україна. На той час житловий будинок потребував ремонту, оскільки був заселеним в 1966 році. Покрівля будинку протікала, не працювало опалення, вікна потребували заміни. Кошти для ремонту та обслуговування будинку їй передавала позивачка. Вона зробила необхідну технічну документацію, встановила газові конвектори в будинку, поміняла 8 дерев`яних вікон на металопластикові, та перекрила дах будинку метлочерепицею. За проханням позивачки, вона весь цей період доглядала за будинком, та утримувала такий в належному стані. 
Коли в 2007 році позивачка ОСОБА_9 разом із своїм сином ОСОБА_8 та його сім`єю приїхали з США в Україну, вони були дуже задоволені проведеними ремонтними роботами в будинку та його технічним станом, жодних претензій з приводу проведеного нею ремонту не було.
Як вбачається з тексту позовної заяви: "06 травня 2004 року віце- консулом було надано доручення яке зареєстровано в реєстрі №0647/04 відповідно до якого позивачка уповноважила ОСОБА_5 , від свого імені подарувати відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована у с.Поланки Яворівського району Львівської області. Метою видачі такого доручення була попередня домовленість позивачки з відповідачкою перед відїздом з України до США. Відповідно до попередньої домовленості відповідачка пообіцяла продати належний їм будинок, а вони після цього пообіцяли подарувати відповідачці земельну ділянку", однак, таке твердження позивачки є надуманим та голослівним, оскільки, жодних розмов з позивачкою у неї щодо продажу будинку не було.
Дане доручення, позивачкою та її чоловіком було надано ОСОБА_5 6 травня 2004 року. Жодних вимог про те, що тільки після продажу житлового будинку, позивачка зможе подарувати їй земельну ділянку в даному дорученні не має.
З вищевказаного доручення слідує: " цим підписом підтверджую, що я, ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_9 не заперечую проти передачі в дар зазначеної ділянки". В тексті даного доручення віце- консулом Генерального Консульства України ОСОБА_11 , вказано що доручення підписано ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у його присутності. Тобто, чоловіком позивачки було надано особисту згоду на укладення договору дарування земельної ділянки і про це чітко зазначено в дорученні.
Позивачці було відомо про те, що спірна земельна ділянка належить їй на підставі договору дарування, оскільки, вона про це повідомила її ще в 2004 році, зразу ж після укладення договору дарування, жодних претензій до неї позивачка не мала, починаючи з часу укладення даного договору дарування до часу подання позову в суд.
Крім цього, в 2007році позивачка приїжджала в Україну, та бачила, що саме вона, користується цією земельною ділянкою, яка була подарована їй уповноваженим позивачкою представником по дорученню в липні 2004 року. Дану земельну ділянку, вона обробляла, насадила багаторічні рослини.
Звертає увагу суду на те, що в п.4 договору дарування земельної ділянки чітко вказано, що укладення договору не пов`язане з виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз, або в майбутньом, що спростовує посилання позивачки, на те, що вона пообіцяла продати належний їм будинок, після чого вони, пообіцяли подарувати їй земельну ділянку.
Син позивачки, ОСОБА_8 коли приїхав в Україну, то на подвір`ї житлового будинку позивачки по АДРЕСА_1 , розвалив гараж, сарай, позрізував усі багаторічні дерева, та залив фундамент для будівництва іншого будинку. Позивачка повідомила їй, що давно прийняла громадянство США і наміру повертатися в Україну в неї немає.Позивачка раділа що земельну ділянку подаровала їй, оскільки, іноземним громадянам земля в Україні не належить.
Крім цього, в позовній заяві позивачка вказує нате, що вона не переоформила дану земельну ділянку на себе, при цьому просить в резолютивній частині позову визнати недійсним Державний акт серії АБ № 184446 на право власності, однак, відповідно до вимог пункту 8 договору дарування вона своєчасно подала всі необхідні документи для державної реєстрації права власності до Вороцівської сільської ради та отримала Державний акт на право власності на дану земельну ділянку, 15 жовтня 2004 року, відтак жодних законних підстав для визнання недійсним даного Державного акта, не має. Позивач жодним належним та допустимим доказом недовела що такий є недійсним.
Вона виготовила технічну документацію на земельну ділянку, якій присвоєно окремий кадастровий номер 4625882900:07:002:0038 і добросовісно і надалі продовжує користуватися та володіти даною земельною ділянкою.
Чоловік позивачки ОСОБА_6 , який давав згоду на укладення договору дарування земельної ділянки, жодних претензій починаючи з 2004 року до дня його смерті до неї не пред`являв.
З врахуванням того, що договір дарування земельної ділянки був укладений з дотриманням вимог Земельного Кодексу України, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
21.03.2023року представник позивачки, скерував на адресу суду відповідь на відзив, з якої слідує, що після виїзду з України до США позивачки ОСОБА_9 з чоловіком ОСОБА_6 , 06 травня 2004 року було видано доручення відповідачці ОСОБА_7 на управління та розпорядження усім їхнім майном, що знаходиться в Україні. Довіреність була посвідчена віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., та зареєстрована в реєстрі за № 0648/04.
Твердження відповідачки ОСОБА_4 про те, що між позивачкою ОСОБА_9 та відповідачкою не було жодної попередньої домовленості про продаж належного їй та її чоловіку ОСОБА_6 будинку, не підтверджено жодними доказами, та спростовується змістом доручення.
Згідно доручення, ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_6 уповноважили відповідачку ОСОБА_4 , зокрема, бути їхнім представником і вести від їхнього імені справи в усіх державних, комерційних та громадських організаціях, одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову і посилочну, а також управляти і розпоряджатися від їх імені усім майном, укладати всі не заборонені законом угоди по управлінню і розпорядженню майном: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу будівлі та інше майно; вирішувати від їх імені питання, пов`язані з приватизацією житла та інше.
Метою видачі такої довіреності була попередня домовленість з відповідачкою, яка є племінницею ОСОБА_6 , про продаж належного їм будинку, після їх виїзду до США на постійне проживання.
Саме доручення на управління та розпорядження майном, яке ОСОБА_9 та ОСОБА_6 06.05.2004 року видали ОСОБА_4 , підтверджує ту обставину, що між ними була попередня домовленість щодо зобов`язання відповідачки продати належний їм житловий будинок, з умовою для подальшого дарування відповідачці зареєстрованої за позивачкою земельної ділянки.
В цей же день ОСОБА_9 видала ще одне доручення ОСОБА_5 , згідно якого уповноважила останнього від її імені подарувати відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться у с.Поланки Яворівського району Львівської області. 
Доручення було посвідчене тим же віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., та зареєстроване в реєстрі за № 0647/04. Метою видачі такого доручення була попередня домовленість, яка полягала в тому що відповідач погодилася продати належний їм будинок, після чого вони мали подарувати їй земельну ділянку.
Під час однієї з телефонних розмов, відповідачка повідомила ОСОБА_9 , що земельну ділянку вона на себе не переоформлювала. Згодом відповідачка повідомила, що доручення нею втрачені, як і Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.
У 2018 році син позивачки ОСОБА_8 , який також постійно проживає у США, приїхав до України, з метою виготовити дублікат Державного акта, вирішити питання продажу житлового будинку та земельної ділянки.
З цією метою 20.09.2018 року ОСОБА_9 видала на його ім`я довіреність, яка посвідчена консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (США) ОСОБА_12 .
Згідно даної довіреності, ОСОБА_9 уповноважила свого сина ОСОБА_5 , зокрема, бути її представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, які знаходяться на території України, з усіма необхідними повноваженнями, зокрема, в усіх судових інстанціях України з усіма правами, які надано законом позивачу, в тому числі з правом пред`явлення позову.
Даною довіреністю спростовується припущення відповідачки ОСОБА_4 , що позивач ОСОБА_9 , у зв`язку із поважним віком, після спливу 18 років після укладання договору дарування земельної ділянки, не могла подати позов про визнання цього договору недійсним.
Форма довіреності ОСОБА_9 відповідає формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Ця довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей, що підтверджується витягом від 18.05.2021 року, виданим Другою Львівською державною нотаріальною конторою.
У травні 2021 року її син отримав довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №256078552, з якої довідався, що земельна ділянка вже має кадастровий номер 4625882900:07:002:0038. В органах Держгеокадастру дізнався, що власником земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_4 .
Сином позивачки було з`ясовано, що після отримання відповідачем обох доручень вона одразу ж здійснила переоформлення земельної ділянки на своє ім`я, на підставі укладення договору дарування земельної ділянки.
Цей договір було укладено 19 липня 2004 року уповноваженим позивачкою ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 , та посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Дудою С.Б.
Вважає, що консул, який посвідчував доручення, а також приватний нотаріус Дуда С.Б., яка посвідчувала за таким дорученням договір дарування земельної ділянки, діяли не в порядку та у спосіб, передбачений Консульським Статутом, Законом України «Про нотаріат», всупереч Інструкції про вчинення нотаріальних дій, вона вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки, заява другого з подружжя про згоду на відчуження спільно набутого майна повинна бути надана окремим документом.
Такої окремої заяви ОСОБА_6 не надав і не посвідчував таку у Генеральному консульстві України в м.Нью-Йорк (США), та у нотаріуса.
З доручення від 06.05.2004 року, яким ОСОБА_9 надала повноваження ОСОБА_5 подарувати відповідачці земельну ділянку (посвідчене віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк США, ОСОБА_11 , що зареєстроване в реєстрі за № 0647/04) значиться: «Цим підписом підтверджую, що я ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_9 не заперечую проти передачі в дар зазначеної ділянки».
Форма такої згоди не відповідає вимогам п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, оскільки не є окремою письмовою заявою ОСОБА_6 . Зміст цієї згоди не відповідає вимозі закону про те, що у заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна повинно бути вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення угоди.
Відтак, нотаріус при посвідченні договору дарування на підставі доручення, відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», зобов`язаний був перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді, та не приймати для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства.
Твердження відповідачки ОСОБА_4 про те, що договір дарування був укладений згідно норм законодавства України, спростовуються дорученням, виданим ОСОБА_5 06.05.2004 року, яке посвідчено віце-консулом Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (США) Куликовим С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 0647/04, згідно якого згода її чоловіка ОСОБА_6 викладена не у спосіб який передбачається вимогами законодавства України.
04.04.2023року відповідачка ОСОБА_4 скерувала на адресу суду заперечення в яких вказує, що ознайомившись із відповіддю на відзив вважає, що представник позивачки фактично повторює обґрунтування позовних вимог, та намагається ввести в оману суд, вказуючи що « доручення на управління та розпорядження майном, яке ОСОБА_9 та ОСОБА_6 06.05.2004 року видали їй, підтверджує ту обставину, що між ними була попередня домовленість щодо зобов`язання продати належний їм житловий будинок як умова для подальшого дарування їй земельної ділянки», оскільки, як вбачається з тексту вказаного доручення, в ньому не вказано про обов`язок продажу нею житлового будинку позивачки, як умови в подальшому дарування їй земельної ділянки.
Крім цього, перед підготовчим судовим засіданням, яке відбулося 14 березня 2023 року, її брат в телефонній розмові повідоми позивачку ОСОБА_9 , про наявність даного спору в суді, нащо остання відповіла йому що їй нічого не відомо про даний спір, та наголосила що обов`язково скасує доручення, видане своєму сину ОСОБА_8 , який фактично є ініціатором звернення з даним позовом до суду.
Позивачка неодноразово передавала їй кошти для ремонту будинку, що свідчить про те, що вона не хотіла продавати свій будинок. 
Просить суд врахувати, те, що особисто чоловіком позивачки ОСОБА_9 в даному дорученні було виконано напис наступного змісту: " цим підписом підтверджую, що я, ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_9 не заперечую проти передачі в дар зазначеної ділянки". Також, в тексті даного доручення віце- консулом Генерального Консульства України Куликовим С.В. зазначено: "доручення підписане ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у його присутності".
Тобто, чоловік позивачки надав згоду на укладення договору дарування земельної ділянки і про це чітко вказано у вищевказаному дорученні.
Позивачці давно було відомо про те, що спірна земельна ділянка належить їй на підставі договору дарування, оскільки, вона про це її повідомила після укладення договору дарування в 2004 році і жодних претензій не до неї не було протягом багатьох років.
Наголошує на тому, що в пункті 4 даного договору вказано: "укладення договору не пов"язане з виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз, або в майбутньому".
Вона виготовила всю необхідну технічну документацію на дану земельну ділянку, якій присвоєно окремий кадастровий номер 4625882900:07:002:0038 і добросовісно надалі продовжує користуватися та володіти земельною ділянкою.
ОСОБА_6 , який надав згоду на укладення договору дарування земельної ділянки в 2004 році, жодних претензій до неї ніколи не мав, починаючи з 2004 року, до його смерті, це лише синові позивачки не дає спокою той факт, що ділянка подарована їй на законних підставах його батьками. Просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_9 до неї за безпідставністю позовних вимог.
Представники позивача в судовому засіданні кожен окремо заявлені позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні викладеним в позовній заяві, просять такі задовольнити. Крім цього, наголосили що в державному акті відповідачки на земельну ділянку є розбіжності щодо номера договору дарування, відтак такий підлягає скасуванню, незважаючи на відповідь Держгеокадастру у Львівській області, що це допущена ними помилка.
Представник відповідачки ОСОБА_4 та відповідачка в судових засіданнях позовні вимоги заперечили надали пояснення за обставин викладених у відзиві та запереченнях. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. В подальшому судове засідання 22.02.2026 не з`явилися скерували на адресу суду клопотання заяву в якій просять розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідача. 
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, жодних клопотань на адресу суд щодо причин своєї неявки не скерував, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про виклик його в судове засідання.
Третя особа Приватний нотаріус Яворівського нотаріального округу Львівської області Дуда С.Б. в судове засідання не з`явилася, жодних клопотань про причини своєї неявки суду не надала, хоч належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про виклик в судове засідання.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 яка пояснила, що позивачка ОСОБА_9 та відповідачка була її сусідами. ОСОБА_9 разом із своїм чоловіком виїхала в США. В с.Паланки земельна ділянка відповідачки межує із її ділянкою. Їй відомо що ОСОБА_14 отримала цю земельну ділянку в дар від ОСОБА_9 . У 2018 році до неї приходив ОСОБА_8 просив підписати документи для присвоєння цій земельній ділянці кадастрового номера, але знаючи що ця ділянка перебуває у власності ОСОБА_14 її чоловік відмовився підписувати. Земельну ділянку у с.Поланки обробляє лише ОСОБА_14 разом із своїм чоловіком. ОСОБА_14 проживала в будинку ОСОБА_9 , доглядала за ним; свідка ОСОБА_15 яка в судовому засіданні пояснила, що відповідачка є її рідною сестрою. ОСОБА_6 її дядько, він приїзджав у 2007році з США. Доручення вона не бачила, їй дядько на представлення інтерресів не надавав, тому вона не могла знайти таке і надати сестрі. ОСОБА_9 призджала з чоловіком у 2007році два рази. Ї її син приїзджав кожного року. Більш нічого пояснити не може, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд прийшов до наступного. 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ3467 від 06 лютого 1996року ОСОБА_9 , жительці АДРЕСА_1 на підставі рішення Вороцівської сільської ради від 21.11.1995року №135 була передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,1000 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована у с.Поланки Вороцівської сільської ради, така передана для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Згідно доручення яке міститься в матеріалах справи, 06 травня 2004 року у м.Нью-Йорк Сполучені Штати Америки, ОСОБА_9 , яка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_4 , уповноважила ОСОБА_5 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 подарувати її племінниці ОСОБА_4 , яка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 належну їй ділянку землі площею 0,1000 гектарів, котра розташована на території с.Поланки Вороцівської сільської Ради. Для цього надає йому право: представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, бюро технічної інвентарізації, подавати від її імені та одержувати на її ім`я всі необхідні в зв`язку з цим дорученням документи або їх копії, нотаріально посвідчувати документи від її імені, підписуватися за неї, в тому числі на договорі дарування, сплачувати % залежні з неї платежі, включаючи державне мито, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням. Засвідчено: підпис ОСОБА_16 . Своїм підписом підтверджує, що він, ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_9 не заперечує проти передачі в дар зазначеної ділянки.Засвідчено підписом ОСОБА_17 , 06 травня 2004 р. доручення посвідчене, ОСОБА_11 , віце-консулом (Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки). Доручення підписане гр.  ОСОБА_9 та ОСОБА_6  у його присутності. Особу встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №0647/04.
В цей же день 06 травня 2004 року у м.Нью-Йорк Сполучені Штати Америки, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , які постійно проживають за адресою: 3338 Richlieu Road, Apt.U-296, Bensalem, PA 1920, уклали доручення з якого слідує що вони доручають ОСОБА_4 , яка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , управляти і розпоряджатися від їхнього імені всім їхнім майном, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, укладати всі не заборонені законом угоди по управлінню і розпорядженню майном: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу будівлі та інше майно, проводити розрахунки за укладеними угодами; вирішувати від їхнього імені питання, пов`язані з приватизацією їхнього житла; приймати спадщину або відмовлятися від неї; отримувати належне їм майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі з відділень ощадних та інших банків України, поштових відділень зв`язку і телеграфу на всіх підставах, прописати на постійне проживання за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому ж числі грошову і посилочну, бути їхнім офіційним представником і вести від їхнього імені справи в усіх державних, комерційних та громадських організяціях, а також їхні справи у всіх судах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому ж числі з правом визнання або відмови повністю або частково від позовних вимог, зміни предмету позову, укладання мирових угод, оскарження рішення суду, отримання або пред`явлення виконавчих документів до виконання, отримання майна або грошей. 06 травень 2004 р. це доручення посвідчене, ОСОБА_11 , віце-консулом (Генерального консульства України в м.Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки). Доручення підписане особисто власноручним підписом гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_6  у його присутності. Особи їх встановлено дієздатність перевірено. Консульський збір стягнуто. Зареєстровано в реєстрі за №0648/04.
Як вбачається із наведеного під час укладення даних доручень був присутній чоловік позивачки ОСОБА_18 , було встановлено його особу перевірено дієздатність, він був ознайомлений із даними дорученнями та дані доручення ним підписані власноручно.
Крім цього 02.10.200року ОСОБА_18 надавав доручення ОСОБА_4 на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій і приватних осіб, спрямованих на винекнення і здійснення цивільних прав і виконання обов`язків, а також захисту цих прав та інтересів на його ім`я та від його імені, яке зареєстровано приватним нотаріусом Левченко Л.Г. в реєстрі №2742.  Також, 06.05.2004 було укладено доручення в м.Нью-Йорк США віце-консулом Куликовим С.В.№0648/04 відповідно до якого, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 доручили ОСОБА_19 від їх імені управляти і розпоряджатися всім їх майном, бути офіційним представником і вести від їх імені справи, в усіх державних, комерційних та громадських організаціях, а також у всіх судах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом визнання частково чи повністю позовних вимог, зміни предмета позову , укладення мирових угод, оскарження рішення суду, отримання та пред`явлення виконавчих документів до виконання, отримання майна або грошей, безтерміново. На підставі цього доручення, до якого долучено копії паспортів ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ОСОБА_19 як представник отримала в 2004 році на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_6 картки фізичних осіб платників податків. 
09 липня 2004 року ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 з однієї сторони, та ОСОБА_4 з іншої сторони, уклали договір дарування, відповідно до якого сторони домовилися про таке: представник ДАРУВАЛЬНИКА подарував, а ОБДАРОВАНА прийняла у дар земельну ділянку, яка знаходиться на території Вороцівської сільської ради в селі Поланки Яворівського району Львівської області, площею 0,1000 га, земельна ділянка належить ДАРУВАЛЬНИКУ на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЛВ №3467, виданого Вороцівською сільською Радою 05 лютого 1996р. на підставі рішення Вороцівської сільської Ради №135 від 21.11.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №178. Даний договір дарування посвідчений Дудою С.Б., приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №574.
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії АБ №134446 від 15 жовтня 2004року ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 була передана у приватну власність на підставі договору дарування від 19.07.2004 земельна ділянка, площею 0,1000 гектарів, яка розташована у с.Поланки Вороцівської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, реєстровий №10.04.464.00661.
15.10.2004 на вищевказану земельну ділянку ОСОБА_4 як власнику такої Яворівським районним відділом земельних ресурсів було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія та номер ЯБ4446. 
Як вбачається з матеріалів справи технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_9 для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: Львівська область Яворівський район село Паланки, кадастровий номер була виготовлена 11.10.2018 кадастровий номер 4625882900:07:002.
Відповідно до витягу від 04.08.2025 з державного реєстру речових прав земельна ділянка площею,0,1га кадастровий №4625882900:07:002:0038 яка належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 80201938 від 04.08.2025 зареєстрована за ОСОБА_4 . 
Як слідує з позовної заяви позивачі впродовж тривалого часу після укладення договору дарування, звернулися з позовом, предметом якого є визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, розташованої на території Вороцівської сільської ради у с.Поланки Яворівського району Львівської області, площею 0.1000 га, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Дудою Світланою Богданівною, зареєстрованим в реєстрі за №574 та визнання недійсним державного акту серії АБ № 184446 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, розташовану на території Вороцівської сільської ради у с.Поланки Яворівського район) Львівської області, площею 0,1000 га, кадастровий номер 4625882900:07:002:0038, виданий 15 жовтня 2004 року Вороцівською сільською радою Яворівського району Львівської області.
Сторона позивача покликається нате, що земельна ділянка яка розташована у с.Поланки Вороцівської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, станом на час укладення договору дарування 09 липня 2004 року укладеного між ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 з однієї сторони, та ОСОБА_4 з іншої сторони, перебувала у спільній власності подружжя.
Однак, як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ3467 від 06 лютого 1996року ОСОБА_9 , жительці АДРЕСА_1 на підставі рішення Вороцівської сільської ради від 21.11.1995року №135 була передана у приватну власність земельна ділянка розташована у с.Поланки Вороцівської сільської ради, площею 0,1000 гектарів в межах згідно з планом. 
Питання віднесення майна до особистої чи спільної власності подружжя регулюється СК України. У зв`язку зі змінами, які вносилися до СК України на практиці виникають питання віднесення земельних ділянок отриманих у процедурі безоплатної приватизації до особистої власності одного з подружжя. Хоча за загальним правилом, реалізація права на приватизацію землі є особистим правом одного з подружжя.
В одній зі справ, яка перебувала на розгляді КЦС ВС, судом було проаналізовано порядок регулювання таких правовідносин та надано відповідь на питання статусу земельної ділянки, яка була отримана одним із подружжя під час шлюбу у процедурі безоплатної приватизації.
Так, ВС КЦС було розглянуто справу за позовом одного з подружжя, до ДП «СЕТАМ» щодо визнання торгів недійсними. Суть справи полягала у тому, що реалізоване майно було продано з порушенням, оскільки не було враховано, що спірна земельна ділянка, хоч і була набута по безоплатній процедурі, однак є спільною сумісною власністю подружжя.
Верховний Суд у постанові від 10.01.2023 року у справі №753/17628/19 проаналізувавши дану справу висловив наступну позицію: Доводи касаційної скарги про те, що суди не з`ясували чи є спірне майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чим порушено право власності третьої особи , є необґрунтованими з огляду на таке.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Враховуючи те, що позивачка набула спірну земельну ділянку внаслідок безоплатної передачі її із земель державної власності на підставі рішення Вороцівської сільської ради від 21.11.1995року №135 у приватну власність тому така земельна ділянка є її особистою приватною власністю.
Дана правова позиція ще раз підтвердила попередні висновки та правозастосовчу практику згідно якої земельна ділянка, яка була отримана у процедурі безоплатної приватизації, є особистою приватною власністю одного з подружжя, хто реалізував таке право. Постанова ВС КЦС від 10.01.2023 року у справі №753/17628/19.
Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Проте особистою приватною власністю не є земельна ділянка безоплатно приватизована одним із подружжя на себе під час шлюбу із земель державної або комунальної власності.
Тобто, надаючи доручення 06 травня 2004 року у м.Нью-Йорк Сполучені Штати Америки, ОСОБА_9 , яка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_4 , яким уповноважила ОСОБА_5 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 подарувати її племінниці ОСОБА_4 , яка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 належну їй ділянку землі площею 0,1000 гектарів, котра розташована на території с.Поланки Вороцівської сільської Ради, ОСОБА_9 вправі була розпоряджатися, вищевказаною земельною ділянкою як особистою приватною власністю, а не спільним майном подружжя, відтак покликання позивача нете що дана земельна ділянка є спільноє власністю подружжя є безпідставною.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Нормами статті 55 Закону України «Про нотаріат» визначено, що посвідчення договорів щодо відчуження, зокрема земельної ділянки, здійснюється за місцезнаходженням такого майна або за місцезнаходженням юридичної особи, або за зареєстрованим місцем проживання фізичної особи - сторони відповідного договору.
Для укладення договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення необхідно мати наступні документи (орієнтовний перелік):паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків;звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки; документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку (свідоцтво про право власності на земельну ділянку; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний акт); Витяг з Державного земельного кадастру; Якщо договір укладається від імені особи представником за довіреністю, то окрім вказаних вище документів необхідно мати:довіреність,паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків повіреного.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вищевказані документи були надані відповідачкою, та особою уповноваженою на укладення договору, а саме, ОСОБА_5 , що стосується того що у договорі дарування 09 липня 2004 року, не зазначено ідентифікаційний код, то зміст договору складає нотаріус. У договорі вказані паспортні дані осіб, що є достаньою підставою для встановлення особи. 
Що стосується покликань позивача нате, що консул, який посвідчував доручення, та приватний нотаріус Дуда С.Б., яка посвідчувала за таким дорученням договір дарування земельної ділянки, діяли не в порядку та у спосіб, передбачений Консульським Статутом, Законом України «Про нотаріат», всупереч Інструкції про вчинення нотаріальних дій, то слід прийти до наступного.
Відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про нотаріат», консульські установи України вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо), крім іпотечних договорів, договорів про відчуження та заставу житлових будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні; 2) вживають заходів до охорони спадкового майна; 3) видають свідоцтва про право на спадщину; 4) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; 5) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 6) засвідчують справжність підпису на документах; 7) засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; 8) посвідчують факт, що фізична особа є живою; 9) посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; 10) посвідчують тотожність фізичної особи з особою, зображеною на фотокартці; 11) посвідчують час пред`явлення документів; 12) приймають в депозит грошові суми і цінні папери; 13) вчиняють виконавчі написи; 14) приймають на зберігання документи; 15) вчиняють морські протести; 16) видають дублікати посвідчених ними документів. Законодавством України можуть бути передбачені й інші дії, що вчиняються консульськими установами України. За вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України справляється консульський збір у визначених законодавством розмірах.
З відповіді, наданої в.о начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), адресованої ОСОБА_9 вбачається, що заявою приватного нотаріуса Дуди С.Б. про припинення нотаріальної діяльності, наказом Головного управління юстиції у Львівській області № 469/6 від 25.09.2013 з 25.09.2013 було припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Дуди С.Б. З метою належного розгляду звернення були витребувані копії матеріалів в.о. завідувача Львівського державного нотаріального архіву Бобеляк Т.В., з яких вбачається, що 09.07.2004 за р.№ 574 приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Дудою С.Б. між гр. ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_9 на підставі доручення, посвідченого 06.05.2004 за р.№0647/04 віце-консулом Генерального консульства України в м. Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки) Куликовим С.В., та гр. ОСОБА_4 було посвідчено договір дарування земельної ділянки, яка знаходиться на території Вороцівської сільської ради в селі Поланки, Яворівського району Львівської області площею 0, 1000 га. В матеріалах справи міститься доручення, посвідчене 06.05.2004 за р.№0647/04 віце-консулом Генерального консульства України в м. Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки) Куликовим С.В., відповідно до якого ОСОБА_9 уповноважила гр. ОСОБА_5 подарувати гр. ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться в селі Поланки Вороцівської сільської ради. Також в цьому ж дорученні наявна інформація, що чоловік ОСОБА_9 - ОСОБА_6 не заперечує щодо передачі в дар вищезазначеної земельної ділянки та наявний його підпис.
В дорученні жодних відомостей що на час укладення такого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , перебували у зареєстрованому шлюбі не вказано, не надано і таких суду стороною позивача, впродовж судового розгляду справи таких відомостей.
Відповідно до пунктів 43, 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (редакція - 04.06.2004), затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 за № 20/5, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.
При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, у які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Справжність підпису на заяві співвласників про їх згоду на укладання таких правочинів повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.
Правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо.
Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в справах державної нотаріальної контори (приватного нотаріуса), з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.
При посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений/, удова /удівець/), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною з сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувана, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про. належність йому (відчужувану) майна на праві особистої приватної власності.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 38 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 01.01.2004) консульські установи України вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують угоди (договори, заповіти, доручення тощо), крім іпотечних договорів, угод про відчуження та заставу жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні.
При посвідченні правочинів нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, для юридичних осіб - ідентифікаційний код за даними Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. На підтвердження наявності ідентифікаційного номера (коду) нотаріусу подається відповідна, завірена уповноваженою особою, довідка або (витяг), фотокопія якої(го) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса (пункт 19 Інструкції).
Що стосується покликання позивача на те, що нотаріусом в договорі Договорі не зазначені ідентифікаційні номери у фізичних осіб - платників податків, то таке знайшло своє місце, однак, як вбачається із матеріалів справи, такі були отримані ОСОБА_4 на підставі доручення від 06.05.2004 наданого ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ,які як з`ясовано в судовому засіданні було надано нотаріусу при укладенні такого.Текст договору на підставі документів складає нотаріус, чому саме нотаріус не вказала ЄДРПУО сторін у договорі як з`ясовано в судовому засіданні відповідачці не відомо.
Оскільки дана ділянка належала особисто ОСОБА_9 , а крім цього на дорученні були проставлені особисті підписи ОСОБА_20 , встановлена його особа та перевірена дієздатність, що засвідчено консулом, відтак у нотаріуса не було підстав відмовити в укладенні договору.
Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» в чинній редакції передбачено - нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду.
Як з`ясовано в судовому засіданні дій нотаріуса позивачка не оскаржувала.
Як вбачається із відповіді Міністерства закордонних справ на запит позивачки яка міститься в матеріалах справи згідно інформації Генконсульства 06.05.2004 за реєстровим №0647/04 віце консул ОСОБА_11 посвідчив доручення, копія якого долучена до звернення.
Статтею 49 ЗУ"Про нотаріат" передбачено що нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії,не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства, та роз`яснено порядок дій передбачених ст.50 Закону України «Про нотаріат». Підстав для проведення службового розслідування щодо здійснення нотаріальних дій віце-консулом не має.Оскржити нотаріальну дію щодо посвідчення договору дарування, можете в порядку передбаченому статтею 50ЗУ"Про нотаріат"№3425 від02.09.1993. Підстав для проведення службового розслідування щодо правомірності нотаріальної дії віце-консулом немає.
Що стосується покликання представника позивача нате, що метою видачі доручення про укладення договору дарування земельної ділянки була попередня домовленість з відповідачкою, яка є племінницею ОСОБА_6 щодо зобов`язання відповідачки продати належний їм житловий будинок, з умовою для подальшого дарування відповідачці зареєстрованої за позивачкою земельної ділянки, то суд відхиляє таке покликання, оскільки, таке не підтверджено жодними доказами.
Що стосується поклинання представника позивача на п.4 Договору дарування де зазначено, що представник дарувальника свідчить, зокрема про те, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника, і таке не відповідало волевиявленню та внутрішній волі позивачки, то таке також не знайшло свого підтвердження.
Що стосується покликання представника позивача, на те, що державний акт підлягає скасуванню, оскільки, в Державному акті на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 серії ЯБ №134446 від 15.10.2004 договір дарування значиться дата 19.07.2004 замість вірного від 09.07.2004 , то таке спростовується листом 7 відділу ГУ Держгеокадастру у Львівській області який міститься в матеріалах справи, згідно якого, відділом допущена була під час виготовлення акта описка, а саме, правильним слід вважати договір дарування від 09.07.2004 ВВЕ№858924 реєстр №574.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Згідно з приписами ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст.ст.626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Водночас, за змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст.16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною, вимог ст.203 ЦК України, позивач у силу приписів ЦПК України зобов`язаний був довести правову та фактичну підставу його недійсності.
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Згідно частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
При цьому, ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ст. 77 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що позовні вимоги слід залишити без задоволення.
Враховуючи, що суд дійшов до висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 7, 12, 13, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Яворівського нотаріального округу Львівської області Дуди Світлани Богданівни про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи: 
Позивач:  ОСОБА_3 
проживає в США за адресою: 
АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 
проживає за адресою: АДРЕСА_3 

Відповідач: ОСОБА_5 
проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Приватний нотаріус
Яворівського нотаріального округу Львівської області Дуда Світлана Богданівна
юридична адреса: 91082, с.Бірки вул.Львівська, 2-а Яворівського району
Львівської області. 
Повний текст судового рішення виготовлено 03.02.2026.
СУДДЯ: Швед Н.П.