ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/368/26
381/6212/25 

Заочне Рішення
Іменем України

13 січня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруга А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

Встановив:

30 жовтня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява подана представником позивача з використанням системи «Електронний суд». 
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що 31 січня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» (в подальшому, первісний кредитор) та відповідачкою, як позичальницею, було укладено кредитний договір № 1232614.
За вказаним договором позивачка отримала 4 000 гривень в борг, на умовах строкового користування із зобов`язанням подальшого повернення тіла кредиту та сплати процентів. 
Позивачка не виконала свої зобов`язання щодо повернення тіла кредиту і сплати процентів, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 20 000 гривень, що включає 4 000 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 16 000 гривень – заборгованість за процентами.
В подальшому, між первісним кредитором та позивачем, як новим кредитором, було укладено договір факторингу № 2106204 від 21 червня 2024 року.
Після укладення зазначеного вище договору, право вимоги за договором № 1232614, укладеним з відповідачкою, як позичальницею, перейшло до позивача, як нового кредитора. 
Відповідачка в добровільному порядку не вчинила дій для погашення існуючої заборгованості, що, згідно тверджень позивача, є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором судом.
Також позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,4 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 гривень.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2025 року було відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи для участі в судовому засіданні.
Також, за клопотанням позивача, судом було витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію про належність карткового рахунку № НОМЕР_1 та відомості щодо зарахування на вказаний рахунок грошових коштів у сумі 4 000 гривень 13 січня 2024 року.
На виконання вимог ухвали суду в частині витребування доказів, 11 грудня 2025 року на адресу суду надійшов лист АТ КБ «Приватбанк», яким підтверджено належність ОСОБА_1 банківської карки № НОМЕР_2 , а також підтверджені обставини щодо зарахування на вказаний картковий рахунок коштів у сумі 4 000 гривень 13 січня 2024 року.
В судове засідання, призначене на 06 січня 2026 року учасники судового розгляду, будучи повідомлені належним чином про час і дату проведення судового засідання, не з`явились.
При цьому, в позовній заяві було викладеним прохання представника позивача проводити судовий розгляд без його участі.
Від відповідачки клопотань про відкладення судового засідання не надходило. 
При цьому, направлений на адресу відповідачки конверт з ухвалою про відкриття провадження та з судовою повісткою повернувся без вручення, із зазначенням працівником поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Як передбачено п. 2 ч . 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.
Отже, відповідачка вважається повідомленою належним чином, її неявка не перешкоджає розгулу справи по суті.
Відзив на позовну заяву відповідачкою не наданий. 
З урахуванням приписів частини 1 статті 223 ЦПК України, суд проводить розгляд справи за відсутності учасників судового розгляду та, враховуючи відсутність заперечень представника відповідача, ухвалює заочне рішення у справі.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 13 січня 2026 року до 14 години 10 хвилин.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Так, судом встановлено, що 13 січня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1232614 про надання споживчого кредиту з додатками № 1, 2 (а. с. 33-41). 
Договір відповідачкою, як позичальницею був підписаний шляхом використання одноразового ідентифікатора. Довідка про ідентифікацію із зазначенням інформації про використаний ідентифікатор і спосіб його отримання долучена до матеріалів справи (а. с. 42). 
Зі змісту пунктів 1.2, 1.3, 1.5.1, 1.5.2 слідує, що сума кредиту складає 4 000 гривень, строк кредиту – 360 днів, стандартна процентна ставка – 2,5 %, знижена процентна ставка – 2 %, яка застосовується у випадку сплати позичальницею, як учасницею програми лояльності, до 02 лютого 2024 року, або протягом 3 календарних днів, що слідують за цією датою, суму, не меншу суми першого платежу, визначеного графіком платежів. 
Обставини щодо отримання відповідачкою, як позичальницею, грошових коштів в борг підтверджені листом товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» від 22 квітня 2025 року та інформацією, отриманою від АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 44).
Відповідачка не надала заперечень щодо обставин укладення зазначеного вище договору, погодження його умов та отримання коштів в борг у розмірі, зазначеному кредитором. 
До матеріалів справи долучений розрахунок заборгованості, складений первісним кредитором ТОВ «СЕЛФІ-КРЕДИТ» (а. с. 45-51).
Згідно із зазначеним розрахунком, проценти нараховані за період часу з 13 січня 2024 року до 21 червня 2024 року. За період часу з 13 січня 2024 року до 01 лютого 2024 року застосована знижена процентна ставка у розмірі 2 %, проценти нараховані у розмірі 80 гривень щоденно. В подальшому, з 03 лютого 2024 року проценти нараховані з використанням стандартної процентної вставки у розмірі 2,5 %, проценти нараховані у розмірі 100 гривень щоденно.
Загальний розмір нарахованих процентів складає 16 000 гривень.
21 червня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова-Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 21062024 (а. с. 52-61).
За вказаним вище договором факторингу до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором № 1232614 від 31 січня 2024 року, укладеного з відповідачкою, як позичальницею.
Обставини щодо переходу права вимоги за вказаним договором підтверджуються витягом з реєстру боржників (а. с. 62).
Відповідачка не оспорює обставин укладення договору факторингу та обставин щодо переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги.
Після укладення договору факторингу, позивач, як новий кредитор, проценти за користування кредитом не нараховував. 
Відповідачка не оспорювала наданий позивачем розрахунок заборгованості, доказів повернення кредиту та сплати процентів не надала. 
Аналізуючи встановлені обставин справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін урегульовані положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію» (тут і надалі в редакціях, чинних на дату укладення договору). 
Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. 
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. 
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. 
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. 
Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору. 
Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочинів та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір, укладений позивачем, як кредитором, та відповідачкою, як позичальницею є чинним та, відповідно, є регулятором правовідносин сторін спору.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
З огляду на встановлені обставини справи та норми, що регулюють спірні правовідносини, суд погоджується з тим, що відповідачкою, як позичальницею, було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1232614 та отримано кошти в борг у сумі 4 000 гривень та умовах, визначених цим договором.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно приписів частини 1 статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно приписів частини 1 статті 1177 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Системний аналіз зазначених правових норм засвідчує, що договір відступлення права вимоги, а також договір факторингу, є підставою для заміни сторони в зобов`язанні, в тому числі й кредитора.
При цьому, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та враховуючи межі судового розгляду, передбачені статтею 13 ЦПК України, за відсутності заперечень відповідача щодо правомірності та чинності означених вище договорів факторингу та за відсутності відомостей про їх нікчемність, суд приходить до переконання, що позивачем правомірно отримано право вимоги до відповідачки за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1232614.
Вирішуючи питання про стягнення заборгованості з відповідачки, суд погоджується, що з неї, як позичальниці, на користь позивача, як нового кредитора, підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 4 000 гривень. Зазначений розмір заборгованості доведений позивачем за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів та не спростований відповідачкою. 
Також суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення заборгованості за процентами, однак вважає, що розмір заявлених до стягнення процентів є завищеним і не відповідає максимальному розміру денної процентної ставки для періоду нарахування. 
Зокрема, що згідно приписів статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», статті 1056-1 ЦК України, розмір процентної ставки визначається умовами договору.
Далі, згідно приписів частини 2 статті 4, частини 1 статті 5 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
При цьому, згідно приписів частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки становить 1 %.
Відповідно до пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX), з моменту набрання ним чинності встановлено граничний розмір денної процентної ставки для всіх діючих правовідносин за договорами споживчого кредиту, незалежно від дати їх укладення. При цьому протягом перших 120 днів з 24.12.2023 застосовується ставка, що не перевищує 2,5 % на день, а в наступні 120 днів не більше 1,5 % на день.
Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 21.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.
Суд не приймає до уваги позицію, висловлену в Листі НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 в частині висновків щодо незмінності максимального розміру денної процентної ставки за кредитними договорами, укладеними в перехідний період, визначений пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX).
В цьому випадку суд звертає увагу на те, що в силу приписів частини 5 статті 4 ЦК України, НБУ не належить до органів державної влади, що можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Крім цього, лист за своєю природою не є регуляторним нормативно-правовим актом у сфері цивільно-правових відносин.
Позиція щодо необхідності застосування положень 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX) кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року та не можливості застосування роз`яснень, викладених в Листі НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 наведена Постановах Тернопільського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року по справі № 606/419/25, від 07 липня 2025 року по справі № 605/2257/24, від 17 вересня 2025 року по справі № 596/2015/24 та в Постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 05 червня 2025 року по справі № 349/2181/24.
При цьому, як зазначалося вище, з 13 січня 2024 року до 01 лютого 2024 року включно проценти нараховані за ставкою 2 %, тобто в межах максимального розміру денної процентної ставки для цього періоду.
За вказаний період часу проценти нараховані у сумі 1 600 гривень. Суд вважає зазначений розрахунок правильним. 
З 03 лютого 2024 року до 21 червня 2024 року проценти нараховані за ставкою 2,5 % щоденно.
При цьому, з 03 лютого 2024 року до 22 квітня 2024 року розмір застосованої процентної ставки відповідає максимальному розміру денної процентної вставки і суд погоджується з правильністю визначення розміру процентів для цього періоду.
За вказаний період проценти нараховані у сумі 8 000 гривень за 80 днів. Суд погоджується з правильністю зазначеного розрахунку.
При цьому суд враховує, що нарахування 06 лютого 2024 року процентів у сумі 500 гривень є правильним, так як фактично ця сума включає денний платіж за процентами у сумі 100 гривень, а 400 гривень – це донарахування у зв`язку із втратою позичальником права на застосування зниженої процентної ставки (за умовами пункту 1.5.2 договору).
Однак, з 23 квітня 2024 року до 21 червня 2024 року проценти мають бути нараховані за вставкою 1,5 % щоденно, що відповідає максимальному розміру денної процентної ставки для цього періоду.
За вказаний період часу проценти мають бути нараховані у сумі 3 600 гривень (4 000 гривень х 60 днів х 1,5 %).
Отже, загальний розмір нарахованих процентів складає 13 600 гривень (1 600 гривень + 8 000 гривень + 400 гривень (донараховано у зв`язку із відсутністю підстав для застосування зниженої процентної ставки) + 3 600 гривень).
Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню становить 17 600 гривень (4 000 гривень + 13 600 гривень).
Далі, позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 гривень.
Для підтвердження понесення зазначених витрат позивачем було надано договір про надання правничої допомоги від 01 липня 2025 року, акт № 777 про надання послуг від 08 жовтня 2025 року та детальний опис наданих послуг (а. с. 70-72).
Аналізуючи існування підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесеним ним витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Враховуючи обсяг наданої правничої допомоги, характер спірних правовідносин, складність справи та часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що існують підстави для зменшення розміру компенсації зазначених витрат до 4 000 гривень.
Далі, у зв`язку із частковим задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідачки на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені на 88 %, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 2 131,71 гривня.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, - 

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором № 1232614 від 13 січня 2024 року про надання споживчого кредиту у сумі 17 600 гривень, що включає: 4 000 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 13 600 гривень – заборгованість за процентами. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 4 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 2 131,71 гривню, як компенсацію витрат зі сплати судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ–КАПІТАЛ», код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: Львівська область, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.